. конкурс за краток расказ .

. konkurs për tregim të shkurtër .

. konkurs za kratku priču .

biber.nenasilje.org

Beograd | Sarajevo, 2021.

Aleksandra Jovanović · Alma Tabak · Aнета Велкоска · Besa Morina · Bojan Krivokapić · Boško Lomović · Dinko Telećan · Goran Paladin · Hoja Ogrizović · Irena Skopljak Barić · Јелена Калајџија · Јована Матевска Атанасова · Maja Halapir · Marijana Čanak · Mihovil Rismondo · Милан Воркапић · Milena Babić · Milica Rašić · Nikola Nikolić · Nikola Petrović · Petra Rapaić · Сања Трпковска · Senad Jusić · Vesa Qena

Издавач | Botues | Izdavač:

Centar za nenasilnu akciju Sarajevo | Beograd

Тимот на Бибер | Ekipi i Biberit | Biber tim:

Ана Битољану · Davorka Turk · Ivana Franović · Katarina Milićević · Qerim Ondozi · Radomir Radević

Подготвиле | Përgatitur nga | Priredile:

Ivana Franović · Katarina Milićević · Davorka Turk

Превод | Përkthimi | Prevod:

Borislav Pavlovski · Ѓоко Здравески · Đorđe Božović · Иван Шопов · Irena Šentevska · Kreshnik Ajdini · Qerim Ondozi

Лектура | Lektura | Lektura:

Aleksandra Zrinušić · Arsim Jonuzi · Бобан Карапејовски · Jelena Angelovski · Mirjana Evtov · Татјана Б. Ефтимоска

Дизајн на кориците | Dizajni i kopertinave | Dizajn korica:

Marija Vidović

Печати | Shtyp | Štampa: Standard 2, Beograd

ISBN 978-86-89845-13-6

Objavljivanje ove knjige je pomoglo Ministarstvo za ekonomsku saradnju i razvoj Savezne Republike Nemačke (BMZ)

Sadržaj

Predgovor

Saopštenje žirija

Razmjena

Marijana Čanak

Trokut

Maja Halapir

Gost

Besa Morina

Bitka izjutra

Aleksandra Jovanović

Antifada

Nikola Nikolić

Pas aport

Sanja Trpkovska

Veliki žuti pas

Boško Lomović

Vojni čistač

Aneta Velkoska

Ne govori ružno o mrtvima

Jovana Matevska Atanasova

Kako je Dado postao drvo

Senad Jusić

Prsluk

Dinko Telećan

More

Bojan Krivokapić

Ikona svetog Jovana

Hoja Ogrizović

Ptičice

Bojan Krivokapić

Miris

Milica Rašić

Kućica u šumi

Alma Tabak

Maline

Goran Paladin

Krojf

Milena Babić

Terase

Mihovil Rismondo

Mačići u zidovima

Nikola Petrović

Ukus putera od kikirikija

Vesa Ćena

Igra: Kraj

Irena Skopljak Barić

Brkovi na štapiću ili Ko zna koja (prva i posljednja) o ratu

Jelena Kalajdžija

Moj brat

Petra Rapaić

Neš mi vjerovati

Milan Vorkapić

Biografske bilješke

Predgovor

Pred vama je 25 priča koje su na četvrtom konkursu Biber izabrane da budu objavljene u ovoj višejezičnoj zbirci.

Biber je konkurs za kratku, angažovanu priču na albanskom, makedonskom, bosanskom, hrvatskom, srpskom i crnogorskom jeziku. Tema konkursa je pomirenje u kontekstu zaostavštine ratova i nasilja u zemljama bivše Jugoslavije, a dolaze u obzir i priče koje mogu da doprinesu boljem razumevanju među ljudima, smanjenju mržnje i razgradnji predrasuda, antiratne priče, priče koje se bave suočavanjem s prošlošću, razgradnjom slika o neprijateljima, saosećanjem sa drugima, hrabre priče koje se usuđuju da hodaju u „neprijateljskim“ cipelama, priče koje pomeraju granice i otvaraju nam puteve da gradimo izvesniju, bezbedniju i slobodniju budućnost za sve. Konkurs organizuje Biber tim Centra za nenasilnu akciju Sarajevo-Beograd.

Na četvrti konkurs za kratku priču Biber pristiglo je oko 750 radova. Žiri ovog konkursa bio je u sledećem sastavu: Tatjana Gromača, Anton Berishaj i Selvedin Avdić.

Prve tri nagrađene priče su sledeće:

Prva nagrada: „Ptičice“ autora Bojana Krivokapića iz Novog Sada

Druga nagrada: „Kućica u šumi“ autorke Alme Tabak iz Sarajeva

Treća nagrada: „Trokut“ autorke Maje Halapir iz Samobora

Pored nagrađenih priča, u zbirci će se naći još 20 priča koje je izabrao žiri i dve koje je izabrao organizacioni tim. Autorke i autori priča su: Aleksandra Jovanović iz Vranja, Aneta Velkoska iz Skoplja, Besa Morina iz Prištine, Bojan Krivokapić iz Novog Sada, Boško Lomović iz Gornjeg Milanovca, Dinko Telećan iz Zagreba, Goran Paladin iz Zagreba, Hoja Ogrizović iz Novog Sada, Irena Skopljak Barić iz Vrbovca, Jelena Kalajdžija iz Bijeljine, Jovana Matevska Atanasova iz Bitolja, Marijana Čanak iz Novog Žednika, Mihovil Rismondo iz Zagreba, Milan Vorkapić iz Vrnjačke Banje, Milena Babić iz Kruševca, Milica Rašić iz Niša, Nikola Nikolić iz Podgorice, Nikola Petrović iz Beograda, Petra Rapaić iz Novog Sada, Sanja Trpkovska iz Skoplja, Senad Jusić iz Bugojna i Vesa Qena iz Prištine.

Zahvaljujemo svima koji su se odazvali na konkurs.

Biber tim

Saopštenje žirija

Biberov žiri želio bi zahvaliti svim učesnicama i učesnicima jer su se odazvali na ovaj konkurs, čime su, svatko na svoj i jedinstven način, dali podršku ideji mirotvorstva, razumijevanja i povezivanja među ljudima. Čestitamo svima, a naročito autorima nagrađenih priča.

Vodeći se literarnim vrijednosnim sudovima za nagradu smo odabrali slijedeće tri priče:

1.  Ptičice

2.  Kućica u šumi

3.  Trokut

Također, posebnu bismo pohvalu željeli dati pričama „Mačići u zidovima“, „Maline“ i „Brkovi na štapiću ili tko zna koja o ratu“.

Za Biberov zbornik priča odabrali smo još 22 priče, koje su po našem sudu ostavile najupečatljiviji dojam. To su slijedeće priče:

„Gost“ (Mysafiri), „Ukus putera od kikirikija“ (Shija e gjalpit të kikirikut), „Antifada“, „Bitka izjutra“, „Igra: kraj“, „Razmjena“, „Vojni čistač“ (Воен чистач), „Ne govori ružno o mrtvima“ (Не зборувај лошо за мртвите), „Prsluk“, „Miris“, „Veliki žuti pas“, „Moj brat“, „Brkovi na štapiću ili ko zna koja o ratu“, „Maline“, „Mačići u zidovima“, „Pas aport“ (Пас апорт), „Ikona Svetog Jovana“, „Kako je Dado postao drvo“, „Terase“ i „More“.

Ovom prilikom kao ovogodišnji žiri još jednom želimo zahvaliti svima koji su se ove godine odazvali i pozvati i afirmirane i neafirmirane autore da se odazovu na iduće Biberove konkurse. Naše je mišljenje kako ovaj konkurs predstavlja jako dobar i naročito potreban prostor za literarnu komunikaciju među autorima balkanskih zemalja, što bismo posebno željeli pozdraviti kao pozitivan primjer komunikacije, upoznavanja i zbližavanja.

Selvedin Avdić, Anton Berishaj i Tatjana Gromača

Razmjena

Marijana Čanak

Gledam odozgo kako se loptaju mojom otkinutom glavom. Loču, loptaju se, pucaju u nebo. Žao mi ptica više nego mene. Meni ovdje ništa ne manjka, ni ta glava što sam je nosio i što me vodila. Tamo kud idem, mogu i bezglav. Al ne krećem još, čekam da me se dolje okanu, da pođem s mirom. Ne znam koliko će trajati. Stara kad je čula, krik joj se u grlu skamenio. Stari je goloruk pošao da me traži, hoće da me sastavi i da obilježi mjesto gdje sam pao. Lunja kroz šumu, a ja ga odozgo na kriv trag navodim, samo da na ove pijane pustahije ne nabasa. Nek moju glavu natakare nekom drugom nesretniku, nek mi otpilaju noge i daju kome treba, ni za šta ne marim, samo za komad tišine, al’ da nije grobna. Jebem ti zemlju! Što je više branimo, sve više nas guta. Buraz još nije čuo za mene, tek će me njegova muka saplitati. Kako da čuje kad iz tenka ne izbija, prolazi kroz one kuće ko da su kartonske. Kud taj prođe i duhovi ispod pragova bježe. Pri kraju je sve ovo, al neće na dobro izaći. Odozgo sam i bez očiju dalekovid. Vidim kako staroj iz kičme izrasta gavranovo krilo, sva se savila pod crnim perjem, ni da makne. Starom se oči ugasile, pa još dugo živi tako mrtav. Buraz se primirio, ima kuću daleko od kuće. Žena mu je po drugi put noseća i dobro podnosi, mora da će biti muško. Ako mu po meni daju ime, nikad mira neću naći!

*

Zanoćimo kraj neke močvare. Dlanom obrišem čelo, zamiriše krv i pokapa zemlju. Nisam ranjen, noć je gusta od krvoloka komaraca. Što čuvamo ovu baruštinu, niko ne zna. Priviđa mi se buraz iz noći u noć. Nasmijan, čist, ko iz drugog svijeta, širi ruke i prilazi, samo što ne zapjeva. - Dane! - šapnem kroz mrakčinu. - Jesi to ti? Danko! Kako ga oslovim, tako iščili. Onda mu glava opet izroni ni iz čega, samo što se ne sudarimo. - Imaš li duvana? - pitam ga, a on se maši za džep, izvadi kutiju, pa se u nju uvuče ko para, a kutija se raspukne. Drugi put je sjeo kraj mene, pa me kucka po čelu, ko da provjerava dal sam pravi. Zamahnem da ga ćušnem, al mi ruka samo prođe kroz njega, a on se opet sastavi ko da ništa nije bilo. Crče smijući se. - Kako su starci? - pitam ga. - Znaš li šta? On klimne glavom ko da zna sve, al ne izusti ni riječ. Nekad ne znam priviđam li se ja njemu il on meni, a opet vidim da ovi vražji komarci na njega neće.

*

Toplo je, a majka mi navlači široki vuneni džemper. Znojim se pod njim, vunica me žari i grebe. Ni ne zaustim, majka već digne ruku da me ućutka. Otkako smo ovdje, jedva govorimo, slušam samo njene ruke. Možda misli da nam ćutanjem špara snagu, da ćemo postati nevidljive ako se u tišinu zavučemo, da ćemo sačuvati glave. I ne samo glave. Majka hoće cijelu da me sačuva. Juče je iskidala svoju podsuknju, pa mi je to platno zatezala oko golih grudi. Zatezala je krvnički, ko da cijedi život iz mene. Iscijediće me u kakvu bočicu ili na dlan, pa će me posrkati do posljednje kapi, a onda će me čuvati svojim tijelom ko što me nekad čuvala. Tako sam to sebi objasnila i stiskala sam oči da iz njih ni kapljica ne pobjegne. Ispod širokog džempera zazidana sam u majčinu podsuknju. Boli me, trne mi tijelo, nosim ga ko da nije moje, kožu bih sa sebe odrala koliko se češem po glavi i vratu. Sva sam u krastama, kako jednu zgulim, druga se napravi, ko da po sebi rasađujem neka smrdljiva sazviježđa. Majku to smiruje, strah joj utihne u očima kad mi vidi nagrđeno lice. Oko nas su druge žene, nijedna nije starica, ali nijednu ne mogu zamisliti mladu osim svoje majke. Trgamo potkošulje i stavljamo ih među noge kad prokrvarimo. Sitna djeca najlakše zarade uši, pa se od njih za gamad otimamo ko za blago, nastanjujemo ih na sebe. Čuvamo se da stražarima ne pogledamo u oči, a umirilo bi nas da u njima spazimo gađenje. Čekamo razmjenu: glava za glavu, broj za broj. Ponekad noću usnim da sam napolju, na obali nekog osunčanog jezera, pa se iz sna trgnem čim ugledam ribe kako su se sjatile da mi vidaju kraste na obrijanoj glavi.

*

Stigao sam, dočekala me ovdje cijela svita. Prave gozbu, toče rakiju, vesele se što me vide. Kažu: - Za čas je prošlo! Bolje da nisi ni odlazio za toliko! Onda udare u smijeh da se sve ori i odzvanja, a paktovi i zavjeti popucaju ko staklo, samo ja hodam po srči: jesam uludo živio ili umro? Dolje su mi skupili i posložili kosti, udarili krst, uklesali ime. Zapale svijeću da mi osvijetli put, pa zapomažu i nariču, sapliću me tim glasovima, njihovu tugu nosim ko bukagije. Kukaju dok traje svijeća. Onda opet po mraku idem, računam neko će preda me izići. Djed mi dođe prvi, jedva ga pamtim, a sad smo se u trenu poznali. - Kud si ti uranio? - kaže sav namrgođen, a smije se ispod brka. - Ajde kući! - naredi, a ja pomislim da me šalje natrag, kad on mene sa sobom povuče. Tad mi spadoše one bukagije od stvrdnutih suza, ophrva me lakoća, moji me više ne trgaju odozdo. Za djedom se pojavili ostali, priredili doček, okrijepili me od duga puta. Pitaju me radi čega se dolje istrebljujemo, koliko će nas još za mnom doći, ginu li mlađi od mene, koliko smo zemlje iskvarili krvlju, gdje se mislimo vraćati, šta ćemo jesti kad zemlja počne da nam bljuje trule kosti. Ništa ne znam da im kažem. - Puno vas gine, a slabo dolazite - kaže mi djed, pa pripali lulu, otpuhne kolut dima i ostavi me da kroz njega gledam ko kroz dalekozor. Strava mi kosti isprevrtala! Vidim mrtve koji ne znaju da su mrtvi, neki stoje u razrušenim zidinama zataknuti ko čavli, drugi još jurišaju, povode se za mirisom krvi, lutaju zemljom, podbunjuju žive, zavijaju nad svojim raskomadanim tijelima ko bijesni vuci. - Čudo je da si uspio prijeći - kaže mi djed. - Biće da si se zarekao da ćeš nam se prije ženidbe vratiti. Otpuhne još jedan dim, a preda mnom se ukažu crne krilate vjeverice sa ženskim glavama. Kovitlaju unaokolo ko furije, kriče, bacaju se živim ženama na pupak, sišu im utrobe, pa na usta pljuju krv iz njihovih maternica. Djed nešto mrmlja o nerodnim godinama, krvavoj pšenici i djeci koja natraške hodaju. Opkolila me slabost. Da se jedna ista glava može dvaput izgubiti, dragovoljno bih je dao, samo da više ništa ne vidim i ne čujem. - Nema se kud! - dobaci djed, pa se obojica zakašljemo od dima. - A naši? - pitam. - Jesu li naši dobro? - Znaš ko i ja - reče starac.

*

Žena mi se udebelila, nit šta radi, nit miče iz kuće. Mene ima svukud, u kući ponajmanje. Kamion mi je kuća. Natočim litar šljive, litar spakujem za rezervu, pa vozim kud me pošalju. Znam svaki džep ove skučene zemlje, a na svome nikad neću biti. Svima valjam dok sam na putu, ženi ponajviše. Prestala je da me pita kud idem, gdje ću noćiti, kad se vraćam. Ni za tovar mi se više ne stara. - Jel ti to voda u balonu? - znala je da pita. - Nego šta je - kažem, pa se na njene oči nalijem tom vodom. - Da nisi i ti žedna? Ranije je znala da se prekrsti, sad samo odmahne rukom, ne troši vjeru na mene. Ćerke su mi odrasle, ni njima više nisam bitan, osim kad im ponestane para, a ponestaje taman da se održimo na okupu. Sa starijom smo se namučili. Povukla se u sebe, pa samo gleda u prazno ko da je zaboravila govoriti. Taman smo se skućili, nju upisali u gimnaziju, drugo nam dijete na putu, čini se da sve opet može biti dobro, a do nje ništa ne dopire. Obitava u svojoj ljušturi i uzgaja mrak. Svega sam se nagledao i ništa me nije satralo ko kad sam nju vidio kako britvom upisuje nekakve brojeve sebi pod kožu. Došlo mi da je živu oplakujem! - Zbog male mi kaži, ne zbog mene - stoput sam molio ženu. - Šta ste tamo proživjele? - Isto što i svi drugi. Pusti. Vrijeme će odnijeti. Nikad mi nije rekla. - Da je vodimo psihologu? - Nije moje dijete ludo! - Što se sakati? - Prestaće! Prestala je nekako. Cijelu gimnaziju iz crnine nije izlazila, rukavi joj landaraju do koljena i kad je najveća žega. Sad ima nekakve cvjetove na bodljikavoj žici našarane po tim ožiljcima od britve. Nije tmurna ko što je bila. A mlađa je čudo, moja bi Dana vragu iz glave zlatne dlake počupala, ni od čega ta nema straha!

*

Kad su nas odveli u zarobljeništvo, bile smo same majka i ja. Kad su nas predavali na razmjeni, možda su nas predali više nego što su nas mogli prebrojiti. Naše tri glave za dvije njihove. Naše dvije i jedna ničija, mogla bi i njihova biti. Jedne je noći stražar zario čizmu u majčinu butinu. - Diži se! Nisam mu vidjela oči, al ih gledam svaki dan, sijaju ko zornjače. Majka kaže da su je vodili na saslušanje. Drugi put na rad. Zamišljam šta bi mogli raditi ženski zarobljenici. Sigurno ne beru pamuk, ne znam kopaju li grobnice ili stražarima peru noge. Majka o tome ne progovara. Kad smo izišle, potkošulja joj je bila cijela, za drugo ne znam. U novoj kući smo zaplakale. Prvo same, onda kad je otac stigao sa svojima, pa opet kad je baba zakukala za stricem. Dana je drukčija, nije zaplakala ni kad se rodila, a prodisala je odmah. Majka je za noć ostarila, a otac bi topovskom kuglom udario na komarca, samo dok rakiju ne nađe. Mene je umirivalo da zbrajam i popisujem glave. Svoju sam samo jednom obrijala. Ako tad nisam umrla od zime, neću ni od čega. Sad je dobro, vrijeme je ko voda. Nosi.

Trokut

Maja Halapir

I

Priznajem, nikada nisam voljela njegovu majku. Na početku me ispunjavala jezom, poslije gađenjem. Onako krupna, sa salom koje se zibalo na sve strane, podsjećala me na pljesnivu spužvu otežalu od silne vode. Glas joj je bio kreštav, uvijek za pola oktave previsok, a najgori su bili izljevi histeričnog smijeha u koji bi bez ikakvog upozorenja zapadala. Tad bi se i njene ogromne dojke tresle zajedno s njome, a meni se činilo da se preobrazuje u neku od vodoriga koje su vrebale s naše katedrale. A on…on je slušao taj demonski glas još u utrobi. Njemu su te mlohave dojke bile mekani dušek. Njoj bi dolazio uplakan kad bi razderao koljena u igri.

Sada smo ostale samo nas dvije. Poput stražara stalno držimo jedna drugu na oku da nam ne promakne neki krivi potez. Poput lešinara kružimo čekajući znak slabosti. One druge.

Neki dan sam imala priliku i propustila sam ju. Stara se dočepala komada hrastove kore što je u ovim gladnim danima bila sretna okolnost. Olujni vjetar lomio je suhe grane. Svojim gegavim hodom, zamotana u slojeve crne tkanine, polako je ispuzala iz naše straćare te pokupila par kora. Snajperisti su mirovali. Pomislila sam, ako su ju i primijetili, ne žele trošiti metak na staru babu. Druga misao, dok sam gledala kako vjetar divlja, bila je hoću li imati sreće da joj neka od grana smrska lubanju. Ipak, moram priznati da sam i ja taj dan objedovala hrastovinu. Sjedile smo tako u polumraku kuhinje s ružnim tamnožutim pločicama koje sam od prvog dana mrzila, a ona je srkala juhu od kore. Gledala sam kako uvlači tekućinu između rupa na prednjim zubima, podjednako žutim kao i pločice, te kako joj jedna kapljica klizi niz bradu pa se, kao na brani, zadržava na debeloj, tamnoj dlaci. Kad je završila svoj obred životinjskog srkanja i mljackanja, moj želudac se oglasi izdajničkim zvukovima. Bila sam gladna kao i svi stanovnici geta. Opsada je trajala već peti mjesec i više nitko nije imao nikakvih zaliha. Hranili smo se plodovima s kakvog stabla, samoniklim biljkama, korom, kukcima, a neki navodno psima, mačkama i glodavcima. Polako sam primicala ruku loncu s ostacima juhe, čitavo vrijeme ju motreći. Preduhitrila me i svojom ručerdom zgrabila lonac.

„Noge prvo!“ naredila je. Stisnutih očiju, da smanjim nagon na povraćanje, masirala sam njena velika stopala. Ličila su na hrastovu koru koju je netom skuhala. Gruba i debela koža, s kvrgama na prstima, i odurnim rožnatim zadebljanjima što su nekoć bili nokti. Patila je od artritisa pa je moje povremene, iznuđene masaže, popratila roktajima zadovoljstva. Naposljetku sam ulila mlaku tekućinu u sebe uvjeravajući se da me zasitila te se sklupčala na ležaju pokušavajući zaspati. San je donosio spas. Spas od gladi i očaja. Ležaj me dočekao poznatim, ustajalim mirisom i s iznenađenjem pomislim koliko malo je potrebno da se odviknemo od svega što smo nekad smatrali neophodnim za život. Poput pranja posteljine i rublja, redovnih obroka, izlaska iz kuće. A on? Kad mu je šrapnel granate prosvirao plućnu maramicu, je li već bio prihvatio novu svakodnevicu? Čučeći u rovu, blatnjav i mokar od zemlje koja se neprestano urušavala, što ga je sprječavalo da si sam ne prosvira prsa? Pomisao na nas dvije, dim cigarete koju je dijelio s još trojicom, ili kratki trenuci sna? Voljela bih znati koliko je oguglao na užase rata. Pričala mi je Danka, prije, dok se još moglo kretati po getu, o Stjecištu. Bio je tamo i njen čovjek, pa kad se ranjen uspio vratiti, štošta je saznala kroz njegove noćne halucinacije. Za fuk, dobiješ kutiju cigareta. To je bilo najvrednije. Još su tražene bile i čizme, konzerve hrane i alkohol u bilo kojem obliku. I vata ili gaza koju su trpali u uši kako bubnjići ne bi pukli kad krene granatiranje.

Bio je to dobar dan, dan u kojem smo obje jele hrastovu juhu. No otad nema ničega, i jedva da sam se pridigla iz kreveta. Više inicijative je pokazala stara pa je dvaput dnevno pomolila nosinu napolje u potrazi za nekom mrtvom pticom ili otpadom koji je možebitno vjetar donio. Valjda joj je njeno salo osiguravalo još ponešto energije. Ja sam, za razliku od nje, bila suha i koščata. Tako me ponekad i zvala: ona suha, ili ona jalova. Tvrdila je da mi je samo jezičina prevelika, sve ostalo mi je u njezinim očima bilo manjkavo. A moj čovjek bi se s guštom zahihotao na njezine dosjetke o meni. Uvijek sam mogla nešto krivo napraviti što bi ih izazvalo i urotilo protiv mene. S vremenom to je postao način na koji smo živjeli. Život u trokutu. Stara je smišljala nove spačke, moj jezik je bio moje osvetničko oružje, a zatim bi on pokušao ubiti boga u meni dok ona navija. Zavoljela sam slani okus krvi. Ne sjećam se prevelike boli, više zadovoljstva kad mu pljunem u lice, a stara zavrišti u šoku.

Mislim da je ovo kraj jer se ne mogu sjetiti kad smo zadnji puta jele. Postoji, naravno, još jedna mogućnost kako nabaviti hranu, ali onda bih morala ustati i othodati do izlaza iz geta. Nemam snage za išta. Zaspat ću i to će biti kraj ovog usranog života.

II

Otvaram oči, ne znam gdje sam i što se događa, trese me nečija ruka, oči mi gledaju u goleme ispuhane balone što su nekoć bile dojke. Stara me proklinje i ne prestaje tresti. S mukom se pridižem, crnilo pred očima bar malo mi sakriva pogled na njenu grotesknu figuru.

„Odi se kurvat!“ viče mi. „Odi, donesi hranu! Bar jednom da imamo koristi od tebe! Napolje, marš!“

Polako shvaćam da je u pravu. Shvaćam zašto si nitko u rovu nije prosvirao mozak. Programirani smo da trajemo što dulje, bez obzira na kaljužu u kojoj živimo. I krećem. Najprije do ormara gdje izvlačim haljinu. Presvlačenje je još naporniji zadatak, ali nekako uspijevam. Vani moram zastati i prekriti oči. Sunce je prejako za moje oči koje su se navikle na polutamu podruma. Škiljim i krećem. Dobar je osjećaj udisati svjež zrak. I po prvi put pomislim na snajpere te poželim da me puste da što duže udišem. Ulica se nije puno promijenila, osim trave koja je podivljala, prozora zakucanih daskama te činjenice da nikoga nema vani. Toliko me zaokupila ulica i to što čujem pjev ptica, da gotovo nisam ni primijetila da sam se odjednom našla pred žicom i rampom. Netko, vojnik valjda, nešto viče. Ne znam što, ni na kojem jeziku. Čekam metak, ili možda rafal, i shvatim da ne osjećam strah. Ne osjećam ništa. Baš ništa. Sada je vojnik ispred mene, u prsa mi gura cijev. I dalje viče nešto na nerazumljivom jeziku.

„Hranu! Trebam hranu!“ kažem mu i spuštam haljinu preko ramena. Pojavljuje se drugi, nešto govori prvom, vode me unutra.

Ne osjećam strah. Samo zapadam u histerični smijeh, isti onaj kojim se stara smije.

Poslije svega grčim se na ležaju. Bolovi nailaze u valovima. Između hvatam dah. Želudac mi se javlja čudnim roktajima koji me podsjete na staru. Kad sam se vratila staroj, pokušale smo rasporediti konzerve koje sam donijela nazad. Ipak, mjeseci gladi naučili su nas da koristimo svaku priliku za napuniti želudac pa smo halapljivo proždirale jednu za drugom. Ovi bolovi su cijena za nezasitnost. Osim toga, pitam se koliko dugo će nam ovo što je ostalo nepojedeno potrajati. Čak i ako pri tom uračunam i nešto pljesnivog dvopeka koji sam prokrijumčarila ispod haljine, a da stara ne primijeti. Oton je rekao da dođem opet. Da će sačuvati hrane samo za mene. Nije dao onom drugom, onom velikom u tamnozelenoj uniformi s ožiljkom na obrazu, da me pipne. Začudilo me što nije bio niti pregrub niti previše nestrpljiv. Kao da je u rukama imao neku dragocjenost iz minulih vremena pa nije želio prebrzo potrošiti užitak. Meni je bilo malo slabo od gladi i hodanja pa sam ga zamolila da legnemo. To je bilo lijepo. Slušala sam ga kako diše sve dublje i brže, osjećala njegove ruke posvuda, i ćutila se nekako živom. I potrebnom. Takozvana ljubav nije ništa drugo do gola potreba. Dijete se ne rađa s dubokom ljubavlju i privrženošću majci. Samo treba majčinu sisu da preživi. Kada dovoljno odraste da se brine o sebi, odlazi. Baš kao u životinjskom svijetu. Samo što ne znam zaplaču li životinje nakon spolnog čina, a Oton je plakao. Ležali smo tako jedno pokraj drugoga, napola razodjenuti, dok se miris naših životnih sokova širio oko nas. On je jecao, a ja šutjela. Kroz prozore se povremeno čuo poneki rafal ili glasni povik na njihovom jeziku. Toga dana, Oton, neprijateljski vojnik i ja, postali smo nešto.

Gost

Besa Morina

Čula je korake na terasi, a zatim lupanje ulaznih vrata. U desnoj ruci Meriša je čvrsto stiskala belu šahovsku figuru kraljice izrezbarenu od abonosovine, a u levoj svilenu crvenu maramu koju je izvadila iz kutije za šah zajedno sa figurama koje su trenutak ranije bile položene na nju, čak i kada su u primaću sobu ušli, saginjući glavu ispod izvezene poruke dobrodošlice nakačene iznad vrata, trojica visokih vojnika; prva dvojica sa crnim maskama zbog kojih su im se videle samo krvave oči i sa repetiranim puškama, a treći bez maske i sa pištoljem za pojasom. Dvojica maskiranih su odmah prionuli na posao da prevrnu svaku stvar u sobi, ispuštajući pritom nerazumljive zvuke na svom jeziku, kao da su tražili nekog zakletog neprijatelja. Soba koja je godinama mogla da primi stotine prijatelja Meriši je izgledala premala za to zverstvo i da ne bi gledala knjige, cveće i sitnice napojene uspomenama rastrgnute u deliće po crvenom ćilimu, koji je sada bio ukaljan blatom, skrenula je pogled na trećeg gosta, koji je stajao na vratima. On je netremice posmatrao njenu crvenu maramu i kao da je utonuo u sećanja.

Meriša je načinila nagli pokret; došlo joj je da sakrije maramu; da barem nju sačuva; taj komadić svile koji je njena pokojna svekrva nekada prostirala pred sebe kada bi joj dovodili neko dete, a ponekad i nekog odraslog, da ih oslobodi okova nekog neobjašnjivog straha. Trgnuvši se od tog pokreta, gost je pogledao Merišu ravno u oči, a onda nešto rekao svojim podređenima; oni su namah počeli da se grohotom smeju, pljeskajući rukama i s vremena na vreme pokazujući prstom ma Merišu. Nadglasavši njihove cičeće usklike, gost je zatražio od Meriše, na tečnom albanskom, da igraju šah dok neko nekoga ne matira; ako pobedi ona, oni će otići iz kuće i neće se vraćati do večeri; ako pobedi on, onda će je njegova dvojica podređenih ubiti na licu mesta.

Meriša je prekrila lice crvenom maramom, onako kako ga je prekrivala i onda kada je svekrva i njoj samoj rasterala teskobu koja ju je bila obuzela nakon rođenja prvog deteta i nije joj dozvoljavala da zaspi; iz straha da će postati plen ovih nečasnih ljudi. Marama je mirisala na svetost života koja se nikada ne gasi, na sinove i kćeri, unuke, prijatelje i drage ljude: ta marama joj miriše na voljenog sina; i kada briše lice njom, jasno vidi svog sina, mladog i punog dobrote, kao što je bio onog poslednjeg dana kada je počela ova partija šaha (Meriša se više ne seća sa kim ju je igrao) i kada ju je ostavio na pola, da bi izašao na sastanak sa devojkom sa kog se nije vratio živ. Mislila je u sebi, koji god da bude ishod igre, ona će svakako pobediti: ako ostane živa, sin će joj biti oslobođen tog nerešenog, bezizlaznog stanja u kome ga je držala ovom nedovršenom partijom toliko dugo ; a ako umre, sastaće se sa njim.

Raširivši maramu na sto, Meriša je klimnula glavom gostu da prihvata izazov. Gost je prevukao zelenu fotelju naspram Meriše, izvukao kutiju motanih cigara, zapalio jednu sebi, ponudio i njoj, ali ona nije uzela. Pod podrugljivim pogledima one dvojice maskiranih koji su sedeli na kauču prekoputa njih, palili cigare, s puškama uperenim u nju i vraški se smejali, spremajući se da gledaju poraz jedne neuke i zaostale starice, prišla je figurama. Pao joj je na pamet njen otac koji je govorio da samo na kraju života postaju jasna sva čovekova dela. Setila se kako je, primimivši vest o tragičnoj smrti sina, zadržala dah upravo kod tog šaha koji je ostao otvoren na stolu u primaćoj sobi i s neobjašnjivom jasnoćom urezala u srce raspored figura i poziciju svake od njih, a zatim ih skupila i kutiju stavila u crnu torbu i sakrila iza sinovljevih knjiga. Počela je da ih namešta na njihove pozicije, kao što je to radila stotinama puta tokom ovih dvadeset godina; ta borbena formacija, osmišljena u doba mira i za sunčanih dana, izgleda jednako pogodna i za rat i zimu sa mrazom. Hiljade kombinacija koje je razvijala u mislima tokom ovih godina prolaze joj pred očima, gledajući figure uključene u bitku za rat ili smrt, u kojoj nekad predvode beli, a nekad crni, iako je uvek malo više naginjala ka belima, jer je njima igrao njen sin tog dalekog dana. Međutim, nikada nije završila partiju do kraja, ne želeći da zaista okonča život svog sina ostavljajući ga bez otvorenih opcija. Bila je toliko vezana za tu igru da je duboko u sebi znala da će se, kada dođe pravi trenutak, kao što uvek dolazi, ona završiti na pravi način i u pravo vreme. Njeno srce postalo je polje na kome će se sukobiti dobro i zlo, dok duboki mir koji se širi posvuda daje svečanu notu toj poslednjoj bici, čiji rezultat kao da iščekuje ceo univerzum.

Prvo je postavila belu kraljicu koju je držala u ruci, smeštajući je na polje e6, a zatim je nastavila sa osam drugih belih figura koje su još uvek bile u igri: kralja na b1, konja na c6, topove na h1 i h8, četiri pešaka na a3, b2, d5 i f2. Zatim je prešla na crne figure: četiri pešaka stavlja na a5, c3, d6 i f5, topove na b8 i f7, konja na e7, lovca na g7, kralja na f8 i na kraju crnu kraljicu na b6. Do tog trenutka svaki je igrač povukao 29 poteza. Meriša i gost su dugo gledali u igru; vojnici su palili cigare jednu za drugom; ćilim je bio prekriven pepelom; iz daljine se čulo brundanje motornih vozila koja su se približavala naselju; hladan vetar je lupao po pločicama i ogradama; Meriša se bolje umotala u ćebe i dala znak protivniku da napravi naredni potez; on je pomerio crnog lovca sa g7 na h8, pojeo belog topa koji je njegovom kralju davao šah; vojnici su zaurlali od radosti; žedni krvi. Meriša je nastavila da gleda tablu, dok joj je čitav njen život prolazio pred očima. Drhtavom rukom je pomerila belog topa sa h1 na h8, dajući crnom lovcu milo za drago; dva topa pala u borbi odložila je zajedno sa drugim palim figurama u crvenu maramu. Gost ponovo zapali cigaru, pogledajući čas na tablu, čas u Merišu.

„Zašto mi ove oči izgedaju poznato? Ko je ovaj čovek?“, zapitala se. „Da li mi se čini ili se on smeška?“ Da bi zaštitio ponovo napadnutog kralja, on je nakon nekog vremena pomerio konja sa e7 i stavio ga između svog kralja i crnog topa na g8. „Kako se ovako igra sa ljudskim životom?“, Meriši se stezalo srce. „Zar se tako ulazi u tuđu kuću bez zvona na vratima, ne čekajući da te pozovu unutra, ne izuvajući se? Bolje je umreti, nego živeti tako nečasno!“ Borbeni duh joj se podigao iz dubina duše; uzela je kraljicu odlučna da se bori do kraja; ponovo mu napala kralja, pomerajući kraljicu na h6. Vojnike je jedva držalo mesto, jedan od njih je ustao i izašao iz sobe, iz susednih soba čula se lomljava stvari.

Gost udari pesnicom o sto, figure se zatresoše kao da je zemljotres; opsova nešto na svom jeziku; baci crnog topa ispred bele kraljice na g7; zatim s olakšanjem uzdahnu. Vojnik koji je ostao u sobi izvuče perorez iz džepa i poče da urezuje zastrašujućeg orla na zidu. Meriša vrati kraljicu na d6, uklanjajući iz igre crnog pešaka koji se nalazio na tom polju. Ponovo napadnut, crni kralj se polako odvuče do f7; kraljica odmah za njim na e6. Meriši su se tresle ruke, a sa njima se tresla i cela kuća, produbljivale su se pukotine na spoljašnjim zidovima, stubovi ograde su se obarali jedan za drugim, duhovi prijatelja jedva su se uzdržavali da ne progovore. Gost je pružio ruku, uzeo crvenu maramu, izvukao figure iz nje, odsutno ih spustio na sto, a zatim raširio maramu na stolu pred sobom, između njega i šahovske table, baš onako kako ju je nekada prostirala Merišina svekrva; ona je zadržala dah; crni kralj se vratio na f8. Vojnik je napustio rezbarenje; i drugi se vratio iz razornog pohoda; gost je ustao na noge; Meriša je bila uverena da će je ubiti čak i ako pobedi, ali to više nije bilo važno; belog topa je pomerila sa h8 na g8, odnoseći crnog konja.

Mir u sobi; spokoj u Merišinom srcu; tišina spolja. Vojnici nisu odmah shvatili šta se dogodilo; kada je njihov nadređeni oborio kralja na tablu, priznajući poraz, jedan od njih je udario šahovsku tablu puškom; figure su se rasule po pepelu od cigareta na crvenom ćilimu. Nadređeni im reče nešto na njihovom jeziku i krenu prvi prema vratima. Kad zakorači da izađe, vrati se još jednom do stola, uze crvenu maramu i, uputivši pogled Meriši, stavi je u džep.

Kroz prozor ulazi zrak sunčeve svetlosti i zaustavlja se na fotelji u kojoj je sedeo nepoznati gost.

Prevod: Đorđe Božović

Bitka izjutra

Aleksandra Jovanović

Kad zrnavlje dotakne zemlju, svi se sjate.

„Oni čuju hranu, e. Pametna živina. I nikad nisam dala Bora da ih kolje, nego sama, znam gde treba da pritegnem. Ne osete ništa, samo ih pecne. Kol’ko treba.”

Živka glođe jabuku ko da je kost, pa pljuje pored česme. Kafu jedva srče.

„A šta ako ga pozovu?”

„Ma gde, slabašan je on. Znaš kako mu Bora viče, jedva drvo iscepa. Ne, ne. Trebaju njima jaki, mrki, da ubijaju. Gde će on, krv očima ne gleda.”

Ćuti, ćuti, ama kao da se smeje. Druge žene kažu: Živka veštica, Živka zna mađije, kad te prokune, ne dižeš se iz kreveta. Ama.

„A Bora?”

„Pregazilo ga. Nema tu više šta da se iscedi.”

„Ma.”

Znam šta rade kad sam na polju. Ne marim, zašto. Vetar me osveži, pa sednem ispod oraha i mislim. Nisu to velike misli, nego tako. Gugutka proleti, čovek prođe i mahne, deca protrče. Prijatno je. On mora negde snagu da potroši, slaba je vajda od motike i mene. A Živka nema muža. Otišao jedno veče na prugu, kažu zaspao.

„Pa, Maro, da uđem.”

„Uđi uđi.”

Ne mogu da slušam tropanje. Sin negde jurca, valjda neće preko brda. Noge mu lake, nekad mislim, poleteće.

Evo, tačno znaju. Kljucaju, mili moji. Sprema se nevreme, noge mi slabe. Moja majka je isto to imala. Uvek je znala da vidi vreme, a niko je nije slušao.

„Maro, navrati na kafu.”

„ ‘Oću Živka, oću.”

Suknja joj se zadigla. Htedo’ da je ispravim, ama trgla se.

Bora neće svaku noć sa mnom, kaže: smrdiš na štalu. A meni odgovara, odmorim pa izjutra ponovo. U štali tiho, samo muve lete i Šarka ih tera repom.

Samo sam zastala da predahnem, kad čujem pištanje. Odma’ mi srce stalo.

„M’rš, m’rš, Bog te ubio!”

Lasica, ružna ko pacov, odnese pile. Gde su ti oči, Maro, što ne paziš? Da mi je da ih stavim u kecelju, da ih sačuvam.

Eno, Bora viče.

U kući hladno, hladno. Drži neki papir.

„Na!”

Gledam, slova ne poznajem, ama znam šta piše.

„Zovu ga!”

„Ne drami! Daj jednu.”

Popila bih i ja, al’ gutam suze. On ne može da vidi krv, jedva sekiru drži. Kako će, jadan, da ubije?

„Još ne zna. Da ideš, da ga zoveš.”

„Imaš li dušu ti? Sin, jedinac.”

Sve mi je u glavi zazvečalo. A neka, kad trčim pred rudu.

*

Ispratismo ga i Zoran već dva dana ne dolazi sa reke. Kaže, ne vraća se dok ne donese najvećeg soma. Ja hoću da molim, a ne znam kako. Palim kandilo, pa gledam ikonu. Brzo me zabole oči. Lasica odnese još dva pileta. Celu kuću sam prevrnula da nađem urok. Reko’, možda ga Živka podmetnula, možda nisam lepo istresla posteljinu. Što ovo?

Rat je daleko, ovde je samo blato, što nam traže ovo?

Pita me komšija: Maro, znaš li ti šta tamo rade?

Kažem: ne znam i ne zanima me. Moja je kuća i oko kuće. Nasmeja se.

„U pravu si ti. Mi ovde gledamo svoja posla. Mamu im njihovu.”

Crni jug. Ne mogu da spavam, sve me nešto pritiska, ko da mi čuči na stomaku. U dvorištu samo zrikavci, a i oni, jedva. Mesec sam ispratila i evo, sviće.

Čujem nešto šuška. Reko’, nećeš!

Uzmem sekiru, začudo laka, pa potrčim.

„Ti da mi daviš piliće! Je li?! Ne dam!”

Udari’ je po sred stomaka. Ispusti krik, zapara vazduh, pa umre.

„Pi-pi-pi, pi-pi-pi.”

Ama, krivo mi. Stvor, hoće da jede, ko svi. Al’ što moje piliće? Sednem na panj i udri u plač, a ne znam zašto. Na trenutak mi se učini, ko da mi je sin na zemlji, tako krvav, a oči mu ovolike. Bar da mu zaklope oči, crnom, ne može krv da gleda.

Antifada

Nikola Nikolić

Sad je Šlomo sam i čeka u mraku.

U početku ih je bilo deset. Došli su u koloni kroz praznu kanalizacionu cijev. Na kraju puta ispriječio im se plastični poklopac. Grizli su ga na smjenu, sve dok nije popustio i uz prasak odskočio u tamnu utrobu podruma. Nagrnuli su naslijepo, jedan za drugim, grebući kandžama po komadu lima koji je bio podijum za njihov osvajački ples. Tad ih je začula prvi put.

Počinjalo bi kasno uveče, kad utihne ulična graja ispod prozora. Ležala je u mraku i osluškivala. Negdje odozdo dopiralo je šuštanje koje se pronosilo kroz zidove. Kao da je pruće zarobljeno u čatmi dobilo glas. Širio se svuda oko nje, pletući nevidljivu mrežu. Ukipljenoj, pokrivenoj do brade, Hanifi se činilo da joj kuća nešto šapuće.

Nakon nekoliko dana odlučila je da siđe. Koraci po daščanim stepenicama ostavljali su škripav zvuk. Najavili su je i omogućili im da umaknu na vrijeme. Kad je otvorila vrata, iz tame ju je zapahnuo smrad. Ostavilo ga je za sobom nešto što se upravo povuklo. Morala je da korakne unazad kako ne bi pala u nesvijest. Držeći se za dovratak, udahnula je nekoliko puta i hitro napipala prekidač.

Žarulja je tek malo prorijedila mrak, ali dovoljno da vidi što je htjela: stvari su ležale razbacane po podu koji se bijelio od prosutog brašna. Svuda su se vidjeli tragovi uljeza. Sitne šare po bjelini koje crtaju putanje, kruže, stapaju se, prekidaju. Kao da se brašno prosijavalo kroz nekakvo ogromno, nepravilno izbušeno sito. Oči priviknute na tamu mogle su vidjeti i stotine duguljastih zrna izmeta razbacanih na sve strane. Gomilali su se što su išli dublje u tamu. Pratila ih je pogledom sve dok nije ugledala roj svijetlećih tačkica. Bacale su pravo ka njoj odbljeske žarulje. Nije znala da li su zaista tako sitne, ili previše udaljene: jedino je bila sigurna da su to oči, žive, uplašene, bijesne.

Dani i noći zavrtjeli su im se u spiralu bez dna. Nazad nijesu mogli, jer je na mjestu poklopca sad bilo nešto mnogo tvrđe. Onda se niotkuda pojavio kavez i u njemu povelik komad mesa. Kružili su okolo kao u obredu, bojeći se da dirnu u njegovu svetu unutrašnjost. Poslije nekog vremena više nijesu imali izbora. Ponestalo je hrane i najhrabriji među njima odlučio se na ulazak. Oprezno je zakoračio preko žičanog praga, prišao mesu, onjušio ga. Začuvši prvi zalogaj, za njim su ušla sljedeća dvojica. Ostali su čekali pred ulazom jer je prostor bio mali da primi barem još jednu izgladnjelu nožicu.

Snop svjetla, panični bijeg; od onih koji su se gostili naglo ih je odsjekla metalna pregrada. Njih trojica ostanu zarobljeni. Zbijeni, otupjeli od sitosti, nepomično su posmatrali dva krupna oka s druge strane rešetke. Nijesu bili kadri ni za strah ni za bijes. Tad su upoznali Hanifu. Tad je ona u njima vidjela tri specijalca koji su jedne noći upali u kuću i odveli joj sina, pod optužbom da priprema ustanak. Vidjela je ponovo ona uska, prikrivena lica i pakosne zjenice.

Jehuda, Uri, Šlomo, šapnula je tad, obilježivši ih kažiprstom svakoga ponaosob, a potom otišla.

Oni okolo se otad nijesu primicali kavezu. Uživali su u blagodeti koja im se svakodnevno služila. Hanifa je ostala sama, njoj je malo trebalo. Jednom dnevno, obično nakon večere, dolazila je do dna stepeništa i odatle im bacala otpatke. Više nijesu bježali od zvuka vrata: javljali su joj se zahvalnim siktanjem. Navikli na dnevnu dozu, prestali su da rovare po stvarima. Jedan užitak rađao je drugi. Hanifu je uspavljivala njihova sladostrasna cika, koja je kroz akustiku pruća putovala od podruma do spavaće sobe.

A u kavezu se za to vrijeme krojila njihova sudbina. Tri zarobljenika danima su živjela od već svarenih zaliha. Ležali su jedan kraj drugoga, dodirujući se bokovima. Uri je bio u sredini. Malaksao od gladi, nije se mogao pomjeriti. Falilo mu je snage da odgurne tijela koja su ga pritiskala s obje strane. Rep mu se nemoćno obavijao oko žica rešetke. Njuška je pulsirala u pokušaju da nanjuši nešto drugo sem zadaha smrtno ogladnjelih sapatnika. Na kraju im se prepustio. Bilo je to olakšanje, a ne bol. Došao je spas kad mu je Šlomo posljednjim trzajima zario očnjake u vrat.

Za njega i Jehudu počelo je zlatno doba. Hrana je potrajala na ravne časti, ali kad su se ukazale oglodane kosti, u pogledima koji su sijevali preko Urijevih ostataka javio se neki promijenjen izraz. Za odsudnu bitku trebalo je dosta snage i Šlomo je odlučio da prvi krene. Ovog puta bez tuđe pomoći. Osjećao se dovoljno snažnim da u nekoliko poteza završi sa svojim nesuđenim krvnikom. Sad je veliki, jak i namiren. U njemu su još dvojica, a oko njega prostora za još dvojicu. Narastao je, izoštrio čula. Mogao je da nanjuši svako od kretanja koja su ga lijeno opasivala. Za njih on više nije postojao. Opijeni izobiljem, brzo su ga smjestili u zaborav.

Kad Hanifa ponovo otvori kavez, pripitomljeni pacovi upoznaće svog dželata. Potamaniće ih jednog po jednog, jednog odmah za drugim, da slučajno ne bi odgojio sebi protivnika. Sad mu treba nešto veće. Sad je Šlomo sam, pun bratskog mesa i spreman.

Hanifa uzima pušku i spušta se u podrum, u mrak koji škrguće.

Pas aport

Sanja Trpkovska

Tog dana joj se učinio mnogo star. Kao da mu se obesilo čitavo lice. Vadio je neke papire, pušio, a pepeo je padao na sve strane po stanu, kao sneg. Njen gospodar Bojkov imao je pravo – čovek koji živi s psom liči na svog ljubimca, čak imaju isti miris.

Ona je danas imala jako loš miris. Bojkov je odavno nije istrljao vrelom vodom ili sapunom. Kod njih već dugo više nije bilo sapuna. Bili su zaglavljeni u tesnoj zgradi na širokoj ulici, na samo pet minuta pešice od glavnog garnizona. Nije mogla da se seti ni kada je poslednji put zadremala u njegovom krilu dok je on pažljivo četka. Da je mogla nešto da mu kaže rekla bi mu da joj nedostaju njegove priče dok ona drema. Htela je opet da čuje sve. Kako je kada ju je prvi put video cela mogla da stane na njegov dlan, kao loptica. Jednog dana dao ju mu je jedan profesor iz Bitolja, koji je već iste noći u gluvo doba zauvek otišao sa ženom i troje dece. Ili da joj priča kako ju je jednom izgubio na kartama u nekoj kolibi na Pčinji. Nije spavao cele noći, a već sutradan ju je povratio za vreću duvana. Omiljena priča joj je bila kako ju je pogodio zalutali metak i napravio joj rupu u uvetu, tačno na vrhu. On ju je stavio u ranac i na belom konju jahao da bi je hitno odveo na front, kod doktora. Od tada je počeo da je, češkajući je po uvetu, naziva šišmišom. Ona tu nije osećala njegov dodir, ali je volela tu priču. Nije se sećala događaja s metkom pošto ju je on uspavao hloroformom da ne oseti bol. Bojkov je uvek sa sobom nosio dve bočice, jednu sa hloroformom i jednu s otrovom. Krio ih je u donjem džepu prišivenom iznutra.

Volela je svog gospodara i on je voleo nju. U poslednje vreme pomalo su izlazili u šetnju. „Policijski čas“, šaputao joj je na uvo, čim bi u Skoplju zašlo sunce. U Skoplju rano pada mrak, u Sofiji još ranije, tako joj je govorio. Tog dana sve je bilo drugačije. Nije je izveo napolje ni ujutro, ni popodne, niti je poveo sa sobom na posao, što mu je bio običaj. Osim njega nije videla nikoga ceo dan – ni ženu, ni malecku. Mokraćni mehur joj je bio pun, ali mogla je da izdrži.

Dugo je ležala sklupčana u uglu. On je nešto zapisivao klečeći na kolenima na podu. Govorio je sam sa sobom „ime – ovde, prezime - ovde“. Žena i malecka više nisu bile tu nego što su bile. A nisu ni smele da budu tu. One nisu imale papirić sa slikom kao on. On je mogao da izlazi. Pogledala je svoje omiljeno mesto pored vrata od terase, ako ne izdrži, pomokriće se baš tamo. Još kad je bila malo kuče, ili siroče, kako ju je on zvao od milošte, tukao ju je kada bi se pomokrila u kući. „U kući ne, tu će da smrdi“, strogo joj je govorio Bojkov.

Konačno ju je izveo oko osam sati. Mesečina se tek pojavila, a ona je mašući repom izašla kroz vrata i zatrčala se niz stepenice u mračan hodnik. U ulazu su se čuli samo oni. On ju je zavezao i odveo pred lift. Uh, ona nije volela taj lift. Povukla ga je jednom prema stepenicama, a on ju je udario. Znao je da ona ne voli lift, sram ga bilo, lenjivac, neće da ide pešice. I ne, neće se pomokriti odmah kod osušenog drena. Zavlačiće ga naokolo na uzici. Eto, to će da ga snađe zato što je tera u lift.

Zastali su pred gvozdenim vratima i ona nije mrdala ni levo ni desno. Potegao je jako, pa još jače, ritual joj je bio poznat. Osetila je snažan bol, ali je ostala nepomična kao veliki svetlosmeđi kamen na pragu. On je odmahnuo glavom. „Ajde, ne izvodi“. Uzeo ju je „pod mišku“ i oteo mu se jak zvižduk pod njenom težinom. Ona je odrasla i čvrsta, nije više kuče, neka mu bude jasno. Glasnim treskom je zatvorila vrata. Bilo je zabranjeno praviti takvu buku, ali on je imao propusnicu i ona je izgleda važila za sve. Pokvaren je, pomislila je i podigla glavu. Plašila se kada on treska vratima, fiokama, pištoljima. Opsovao je.

Napolju je videla jedno starije dete koje sedi na ogradi zatvorene škole i zatrčala se da ga onjuši. Dete ju je pomazilo, poznavali su se. Bojkov mu opali šamar i poviče na njega kroz zube da se vrati kući, zar hoće da ga uhvati patrola pa da od njega naprave sapun. Opsovao je. Okrenuo se prema njoj, odvezao je i nastavili su da šetaju. Žurili su prema mesari, ona je znala put. Obradovala se, njoj će mesar baciti koske, a njemu će dati kese sa dokumentima koje treba da spali u pećnici u svom stanu. Zima je, počeli su da greju.

Radnja je u ovo vreme bila zatvorena, ali mesar je bio tu, u mraku. Čula je njegove noge kako uspaničeno idu da im otvore zadnja vrata. Mesar, krupan i mlad, pojavio se na malim vratima. Dao je kese Bojkovu, jedna je bila puna koski. Sline su joj potekle. Mesar se obrisao o prljavu kecelju pre nego što ih je pozdravio, a ona mu je pružila šapu. Bojkov je izvadio tabakeru i dao mu nešto duvana.

Zapalili su cigarete istom šibicom. Ništa nisu govorili jedan drugom.

Zapalili su još po jednu i kada su im se glave približile mesar je počeo da mrmlja duvajući dim daleko ispred sebe. Glas mu je bio nečujan, ali ona ga je razumela: „Dve propusnice i jedan pasaport... do sutra uveče...“ Dim mu je izlazio iz svih otvora, iz nosa, iz usta. Zbunila se, da li je to čula mesara kako kaže „aport“? Izgleda da je nepravilno izgovorio. Iako nije bila ptičarka, znala je tu naredbu – prošla je obuku za vojne pse. Ali, na komandu „aport“ nije ništa nosila natrag. Jednom su joj tako po naredbi uzeli kosku i nikad joj je nisu vratili. Samo sa loptom može aport, ako mesar toliko insistira, pošto ga je čula kako još jednom kaže pas-aport.

„Znaš li ti, dobri moj majstore Šone“, pitao je Bojkov više za sebe, „da oči pasa ne vide isto što i ljudske oči?“

„Znam!“, glasno se začulo iz mraka. Ona se okrenula i još jednom zalajala. Bojkov joj je ponovo stegao uzicu, ustuknula je od bola. Uhvatio ju je nepripremljenu.

„Dobro veče momci, kako ste? Malo je sveže za šetnju, jel’ da?“ To je Krasimir Dželat, odmah mu je prepoznala glas. „Rekoh, ja znam da psi ne razlikuju boje. Ali, tvoja kučka moj Bojkove vidi sve, zna sve! Samo što ne zna, jadna, da govori. Usta ima, jezik nema – tako ovde kažu, zar ne?“ Krasimir je gledao u nju, govorio sporo i naglašavao svaku reč. Već im se približio na dužinu jedne uzice. Dželat je čekao da je pogladi, poznavali su se. On je radio na vozovima kao kapetan prve klase. U vagonima je vršio pritisak na ljude da putuju i da se nikada više ne vrate. „Možda, cenjeni kapetane, ali doktor kaže drugačije“, odgovorio mu je Bojkov, a lice mu je prebledelo. Krasimir joj je mirisao na sveže meso, sa odvojenim kostima, sirovo. U njihovoj četi nisu pekli meso, samo su ga odvajali i pakovali.

„Doktor, dragi moj Bojkove, je vodnik, običan kasapin, kao i ovaj tvoj ovde“. Krasimir Dželat se toliko uneo mesaru u lice, da joj je iz tog ugla izgledao kao da hoće da mu iskopa oči svojim šiljatim nosem.

„Ha! Ha, ha, ha...“, Bojkov je počeo grohotom da se smeje. „Kasapin!“, ponovio je za Dželatom i nije prestajao da se ceri. Krasimir mu se pridružio. „Kasapin, ali prve klase!“, nastavljao je Bojkov, a dželat se smejao uz cijuke – hi, hi, hi, kao hijena. Mesar je ćutao i pušio.

„I, Bojkove, šta ti još kaže doktor?“, Krasimir je bio radoznao.

„Kaže mi da su psi daltonisti, vide suprotnu boju iz spektra. Na primer, krv vide kao zelenu, a ne kao crvenu.“

„A žute zvezde na rukavu, kako njih vide?“, Dželat je upitao veselo i ponovo prsnuo u gromoglasan smeh, dok je štapom za hodanje bockao mesara po ramenu.

„Tu ne stavljamo zvezde, moj kapetane, samo trake. A ova moja kučka ih dobro vidi. Njuši ih i liže im odela kada stoje pred njom. Kad ih skuvaš malo su joj žilavi, ali ih mešam za nju sa svakakvim mandžama, pa ih jede.“

Dželat je odmahnuo rukom i klekao pred nju. „Lepotica si ti. Mali mesar će još dugo da ti daje koske, ako bude pametan i ako nastavi da sarađuje, ali samo s nama. Znaš li ti, prijo moja, da će majka ovog momka da umre ako joj ponestane lekova, bolesna je. Eh, jadni su ljudski životi, nisu kao pseći.“ Mazio ju je i štapom u drugoj ruci bockao kese koje nosi Bojkov. Iz njih je ispala jedna mala koska i ona ju je pojela. Drugu kesu nije bocnuo, potapšao ju je po glavi i iznenada otišao, kao što je i došao. „Laku noć, Bojkove,“ viknuo je Dželat iz mraka. Namestio je šapku i podigao kragnu do temena. „Idi kući, hladno je, razbolećeš se, ne bi voleo da te mesar leči... A, sem toga, policijski čas važi za sve, i za oficire, i za podoficire, i za mesare...“

Kad je sasvim nestao, ona je ponovo počela da maše repom. Njih dvojica koji su ostali tu zapalili su još po jednu. Nisu ništa govorili. Mesaru su se ruke tresle. Ali, Bojkov je bio još uznemireniji. Nije mogla da mu vidi zeleno srce, ali ga je čula kako kuca tako jako, kao da će izaći ispod uniforme. Pući će i pokvariti se kao onaj sat sa kukavicom koji je bio u njihovoj gostinskoj sobi. Ako mu izađe iz grudi ona će ga dohvatiti zubima i vratiće mu ga, ako radi. Ako ne radi, grišće dok njeno ne izađe napolje i daće ga njemu. Njegovo srce kuca preglasno. Ne sme da se pravi buka. Psi imaju sto puta razvijeniji sluh od ljudi, čak i ona, iako joj je jedno uho polu-mrtvo. Vojni doktor je to rekao kada ju je sterilisao. „Drugim uhom savršeno čuje, nemoj da brineš. Sem toga, žensko je, mora da sluša.“

Prevod: Irena Šentevska

Veliki žuti pas

Boško Lomović

– Eheeej, Đorđooo!

Ili ga je neko pozvao ili mu se učinilo. Možda je neko od njegovih, izbjeglih preko Drine, u ovom trenu izgovorio njegovo ime, a ono mu telepatski odjeknulo u ušima dok se dovijao kako da doskoči toj cvileži a da dušu ne ogriješi. Ne uspijeva, već treći dan, da valjano sve-de kapke, a toliko želi da dremne u ovoj vreloj, dosadnoj tišini. Zadrijemati, zaspati i spa-vati sve dotle dok kakav glasonoša ne upadne u rov i probudi ga viješću da je rat završen.

Noću je lakše, puca se nasumce, gađa se preko livade ka njihovim rovovima, tek da znaju da smo tu. Po danu se sve utiša, usele se u kosti omorina i dosada; što bi drugo nego oznojen drijemati, pobjeći u neki ljepši vakat i prenuti se samo kad kuvari banu da napu-ne porcije. Nego, kako više da ne sluša cviljenje ranjenog psa u visokoj travi, između rovo-va, na ničijoj zemlji! Otkuda je došao i zašto se smucao baš ispred cijevi? Strefilo ga u kič-mu, sad leži i cvili, boli ga, sevap bi bilo metkom ga ratosiljati muka, ali ko da ga ucmeka, kako da mu se primakneš a da i sam ne padneš uzanj. A i da mu priđeš, kako ćeš mu niša-niti u čelo dok te gleda!

Jutros su izvlačili drvca. Đorđu zapalo najkraće. Ali kako će? Iz rova ga ne vidi da bi ga na mušicu uzeo, a da zavitla kašikaru, hoće li pogoditi?

– Ču li iko? – ote se najednom mislima o psu.

– Šta? – odazva se Nikifor ne pomjerajući se na šatorskom krilu, leđima okrenut Đorđu.

– Neko je dozivao „ej, Đorđo“.

– Učinilo ti se. Ne budi me.

– Kao da sam i ja čula – javi se Jelena s drugog kraja rova.

– Na ovoj skapavici možeš čuti i svoga pokojnog pradjeda – šegačio se Savo.

Ipak mu se učinilo. I ljeto i dan u zenitu, a još i rat. Mnogo se štošta čovjeku pričini. U stvari – telepatija. Njegovi s one strane Drine. Pogleda na sat. Uskoro će pozadinci tranše-jom, povijeni da im glave ne budu meta, s manjerkom papazjanije od krompira, graška i li-stova ranog kupusa. Daleko je to od bosanskog lonca iz Ćućetove aščinice, onog što je ponedjeljkom s merakom kusao na varoškoj pijaci. E, zakuvali smo bosanski lonac, svega i svačega je u njemu, nas ponajviše. Gorak, a valja ga kusati.

– Đorđooo! Odazovi se, znam da si tu!

– Neko te zove – vrati Savo zatvarač u ležište i škljocnu naprazno; bješe završio čišćenje i podmazivanje.

– Neko je od njihovih. Javi se, čovječe! – gotovo zapovijedi Nikifor, dobrovoljac koji se, evo će i peti mjesec, premješta s vodom po rovovima između Save i Majevice.

Đorđo natuče šljem na glavu i uspravi se.

– Ko zove? – upita glasno i odsječno.

– Komšija te zove!

Sad je bio siguran da glas stiže s njihove strane, iz rova na ivici topoljaka unakaženog granatama. Pogodio je i ko bi to mogao da bude, pa ulovio sebe u naglom uzbuđenju. Hu-sein, niko drugi. I prvi put je bio Husein; nije mu se pričinilo. Komšija Husica, žgoljav i hi-tar, za svaki posao upotrebljiv. Baš bijahu komšije – dok bijahu. Huso Đorđu na Vaskrs, Đorđo kod Husinih na Bajram. Niko drugi do Husein Šahman! Onaj isti Husica što je, kra-dom od svojih, znao – baš onako apetitli – samljeti rumeno uvce božićnjeg krmeta. Čulo se to, pa se, jadan, branio gradeći šegu: „Nije u Đorđa bilo prase, nego janje, bolan, s go-vornom manom“.

– Huseine, ti li si? – prihvati Đorđo.

– Ja, bolan, a ko bi drugi!

– Koja ti je muka?

– Imaš li išta da smotamo, matereti?

– Imam, ali kako da ti doturim?

Neko vrijeme se ništa ne ču, a onda se Huseinov glas probi kroz zaparu:

– Đorđo!

– Još sam ovdje!

– Eto mene!

Ratnici se, iznenađeni, pogledaše.

– Ili je lud ili nije zažegao duvana od posljednjeg Bajrama – prvi put se oglasi Cvijan koga je dovikivanje posve rasanilo.

– Evo mene bez puške, bez kape, bez opasača – čuše ponovo Huseina. – Takav isti kreni mi u susret.

Đorđo premješta oči s jednog na drugoga, očima savjet traži. Oni gledaju u njega raširenih zjenica kao da mu je tog trena na nosu izrasla bradavica. Nikifor navuče šljem na čelo, sta-vi šaku nad oči.

– Onaj ide!

Podigoše se i ostali. Husein stvarno ide, gologlav, bez puške i uprtača; primiče se korak po korak.

– Nema ti druge, ubiće ga neko – ispruži Nikifor ruku prema Huseinovom komšiji.

Đorđo se promeškolji, u nedoumici poče da pretura po džepovima, baš mu komšija napra-vi golem belaj. Pogleda redom one najbliže pa, ne našavši u njihovim očima ni trunke raz-loga da odustane, poče da se otpasuje.

Najbliža dvojica pomognu mu da se uspentra na grudobran, i on se uspravi nad rovom. Pogleda u nebo, prekrsti se – nek bude što će biti!

Ide Husein, ide Đorđo. Iz susjednih rovova prate ih očima ratnici, jedni drugima vide šljemove. Sunce upeklo, cvilež psa pojačava omorinu. Đorđu lije znoj iz kose, slijeva se niz kičmu; mora da je i u Huseina sva košulja mokra. Prolazi pored ranjenog psa, gleda ga prvi put: krupan, žućkaste dlake, neobične gubice, nikada ranije nije sličnog vidio, pravi go-spodski hrt.

Husein ga je čekao na sredini livade. Ali, šta još vidi? Čitava Huseinova družina napustila rov, bez oružja, kapa i opasača – svi se primiču. Priviđa li mu se od vrućine ili uzbuđenja? Podiđoše ga mravci, htjede da se okrene i potrči svojima, ali u nogama olovo – ne slušaju. Okrete glavu taman toliko da, krajičkom oka, uhvati kako se i njegov vod kreće kroz visoku travu. Bješe mu lakše.

– Da sjednemo – predloži Husica i vješto podvi noge poda se. Spusti se i Đorđo i bez riječi pruži komšiji duvankesu ostajući zagledan u Huseinove prste koji su spretno sabijali du-van u olučasti flispapir. Dok je smotanu cigaretu prevlačio preko jezika, prispješe i ostali, posjedaše, duvankesa krenu ukrug.

Šutjeli su. Razlog za toliku nelagodnost je to što su se, bezmalo, svi međusobno poznavali.

Đorđo prvi prokinu:

– Pa, Huseine, kako me otkri?

– Nisi se baš uvijek znao kamuflirati kako valja.

– Nemoj reći da si me mogao...

– Ko bi sad meni ovaj ćeif priuštio – nasmiješi se Huso.

Zaviše i zapališe još po jednu.

– Šta ovo bi? – upita Cvijan, više sebe nego druge, tek da razgovor ne zamre.

– Jah! – odgovori jedan od Huseinovih.

– Bez potrebe nevolja – reče opet Cvijan s očima u travi ispred sebe.

– Belaj i jazuk – potvrdi Huseinov čovjek.

Kad je druga do prstiju dogorjela, Nikifor se diže.

– Nek vam je šućur i hvala – ustade i Husein. – Bili smo čitavu heftu bez duhana.

Odmicali su svako svome rovu; na pola puta Đorđo zastade i okrenu se.

– Huso!

Zastade i Husein.

– Hoćemo li i sutra?

– U isti vakat – prihvati Husein.

Prethodni dan se, u dlaku, ponovio. Samo je ovoga puta zvao Đorđo.

– Huseine, ej Husooo! Da smotamo po jednu?

– Da smotamo!

Išli su jedni drugima u susret opušteniji nego juče. To što je, tokom noći, bilo rafala i psovki s jedne na drugu stranu, ništa nije pokvarilo; neugodno je padalo samo cviljenje velikog žutog psa; cvilio je od bolova i žeđi.

– Hoće li ovo još dugo? – pitao je jedan od Huseinovih ne očekujući odgovor.

– Biće dok oni budu htjeli – ipak je odgovorio Savo.

– Koji oni?

– Oni – reče Savo tonom koji je davao na znanje da se oko toga nema šta ni pitati ni odgovarati.

– Jah! – bilo je jasno i Huseinovom saborcu.

Đorđo je skretao priču na podnošljiviju stranu:

– Jesu li tvoji, Huso, svi na broju?

– Bili su prije dva mjeseca, otada ne znam – odsutno je čupkao travke Husein.

Ponovo je na livadu nalegao muk.

Husein je, najzad, s mukom iskopao iz sebe pitanje.

– Znaš li, Đorđo, šta mi je s kućom?

Otkuda baš to! Proveo je na Husinoj kući dane i dane dok su je gradili. Vješt visku i libeli, samo je on mogao valjano da vodi posao. Bio je rahmetli Junuz još živ i govorio sinu koji se spremao čak u Zvornik: „Kamo ćeš drugdje kad imaš Đorđa? Naki majstor!“

Tako je kako je, riječima se ne da poljepšavati.

– Nije više kuća, moj Huso.

– Pogođena ili zapaljena?

– Od čega bi ti bilo lakše? Moju su zapalili tvoji, a tvoju moji. Oba smo beskućnici.

Iznova su pripaljivali. Dim je udahnjivan do posljednje alveole, zadržavan duže nego obič-no i, potom, glasno izduvavan. Možda im je od toga bilo lakše, možda nije.

Nije nikom laknulo ni od Cvijanovog nadanja.

– Zidaćemo nove. Samo da glava pretekne do dana u koji će neko reći: dosta!

– Ko to neko?

– Neko – ponovi Cvijan s naglaskom koji je toj riječi davao važnost.

– Hajde da sutra izgustiramo i kaficu – predloži Savo i prekinu Cvijanovo zagonetno filozofiranje.

– Ima li je u vas? – prihvati Husein.

– Ne bude je uvijek, ali naći će se – saopšti autoritativno Savo.

– Mi ćemo ponijeti džezvu, fildžane... i suhovine za vatru.

A trećega dana (mnogo se šta presudnog događalo trećega dana) kad su se dozvali preko livade i tačno u podne krenuli iz rovova, radujući se što će, uz duvan, gustirati i kafu, haubičko zrno podiže oblak prašine i busenja između ugažene trave i psa. Ratnici su popa-dali, a onda poskakali i bezglavo se sjurili natrag u rovove. Svako u svoj. U travi je ostala velika, plava džezva iz koje je istekla voda. Žedna posavska zemlja ju je brzo popila. Ostali su razbacani fildžani. Ispred drugog rova ležala je limenka kraj prosutog kafenog praha i Nikiforova lijeva cipela.

Cviljenje velikog žutog psa nije se više čulo. Ni toga a ni sljedećih dana.

Vojni čistač

Aneta Velkoska

Toti je udahnuo paru čaja od šumskih plodova i glasno uzdahnuo tako da bi ceo svet mogao da ga čuje. Potopio je do pola čajni kolačić i pedantno počeo da ga sisa pod brkovima, što je trajalo ukupno minut, dvadeset jednu sekundu i deset stotinki. Imao je trideset dva savršena zuba, trideset belih, jedan zlatan i jedan srebrni. Kosa mu je bila zalizana kao u italijanskog mafijaša, obrazi sočni kao grčke pomorandže, oči nalik na afričke dijamante. Progutao je i drugu polovinu kolačića i otpio veliki gutljaj čaja, uzdahnuvši tako snažno da mu je para izlazila iz usne duplje, zbog čega je ličio na mitskog zmaja koji se izgubio u vremenu i našao zaglavljen usred jednog rata.

Todor, ili od milošte Toti, veteran je nekadašnje jugoslovenske vojske. On je bio čistač na ratištu i imao je zadatak da brzo i marljivo sa terena čisti ubijene vojnike i zakopava ih u zajedničku grobnicu. Poslednji rekord u izvršavanju naređenja postavio je neposredno po završetku rata rezultatom od jedan sat, dvanaest minuta, četrdeset pet sekundi i tri stotinke za čišćenje dvadeset dvojice ubijenih vojnika i njihovo zakopavanje. Toti nikada nikog nije ubio. On je bio profesionalni vojni čistač i vratio se kući živ, zdrav, sa ukupno trinaest ordena za hrabrost, šest značaka, četiri diplome, dva pehara, jednim priznanjem za vrhunska vojna dostignuća u svojoj struci i mnoštvom preporuka.

Od svih četrdeset sedam čistača angažovanih za vreme rata, Toti je bio jedini u stalnom radnom odnosu, sa zdravstvenim osiguranjem i dodacima za prekovremeni rad. Bio je uvek na vrhu rang-liste najboljih vojnih čistača, iza njega su bila tri prazna mesta, a onda su se nizali drugi vredni čistači. Toti je sopstvenim sredstvima nabavio osamnaest savremenih alatki za rad, devet sredstava za higijenu, pet mašina za dezinfekciju, tri kompleta radne odeće. Od komandanta je dobio i oružje, ali ga je ustupio armiji. On je u rat ušao da bi čistio i tako je ostalo do samog kraja.

Kuća mu je bila besprekorno uredna i mada je tu bilo mnogo ukrasa, knjiga i sitnica, one su uvek bile obrisane i sjajne. Odeća mu je bila ispeglana i raspoređena po bojama. Imao je ukupno dvadeset odela, dvadeset pari cipela, dvadeset šešira, dvadeset satova, dvadeset štapova za hodanje. Ako bi mu se oštetila košulja, sat ili cipela, bacao je u đubre čitav komplet.

Posedovao je sedam servisa za ručavanje i svaki je upotrebljavao jednog dana u nedelji. Sedmi servis bio je zlatan i koristio ga je nedeljom. Onda bi Toti svečano izlazio na ulicu i deci delio 101 bombonu, sedamdeset sedam čokolada, trideset tri soka, jedanaest žvaka. Odraslima je donirao stare novine od te nedelje pa bi se povlačio u svoje dvorište, čisteći naokolo do kasne večeri. Susedi su u šali govorili: „Kod Totija je i đubre čisto!“

Toti je žvakao drugi kolačić sa istom pažnjom s kojom je prekopavao baštu iza kuće svakog prvog dana u mesecu. To je bila ritualna tehnika koja bi se završavala otkopavanjem jednog starog sanduka, koji bi Toti otvarao i čistio sledeće predmete: jedan vojni dnevnik, dva vunena ćebeta, tri različite bombe, pet fotografija, osam metaka, devedeset i devet pisama od voljene Dragane. U njemu su bile i vojne nagrade. U stvari, Toti je u njega zarobio rat. Kad bi ga na trenutak oslobodio, on bi očistio rat i ponovo ga zarobio, zakopao ga pod zemlju. To je bio najčistiji rat ikada zato što je imao Totija za čistača.

Popio je ostatak čaja kao da guta sopstvenu sudbinu sa identitetom nepostojeće stvarnosti. Ušao je u kuhinju, započeo pripreme za ručak. U tepsiju je poredao šest velikih srpskih krompira, četiri debele hrvatske šargarepe, jedan slovenački crni luk, dva parčeta bosanskog mesa, pet velikih kašika makedonskog ulja, sedam crnogorskih začina, tri sveža kosovska jajeta, više nije moglo da stane. Ručak je spustio u vrelu rernu i oblizao usne, znajući da će u slast isprazniti celu tepsiju, pravo sebi u stomak.

Jugoslovenska mandža nestala je u Totijevim organima za varenje za četrdeset četiri minuta, osamnaest sekundi i dve stotinke. Zalio ju je viskokokvalitetnim evropskim vinom i udahnuo gusti američki vazduh, padajući u san u ležaljci iznad zakopanog rata, nežno zanesen milovanjem okolnih palmi, u snu je ponovo otkopao poginulu Draganu, jeli su jeftine krofne, ne čisteći fleke od čokoladnih mrvica, smejali se gromoglasno i veselo i trčali pored mora. Nastupila je tišina. Mrtva. Kada je Toti video da mu u susret dolazi ogromno prostranstvo sa čistim rukama, dozvolio mu je da ga zagrli i za tačno pet minuta, dvadeset sedam sekundi i devet stotinki potonuo je u čistilište duše.

Prevod: Irena Šentevska

Ne govori ružno o mrtvima

Jovana Matevska Atanasova

Od jednog pakovanja jaja živela je naša petočlana porodica sedam dana u nedelji. Ranije, kada je reč stečaj postajala kapitalan pojam, a državno vlasništvo prelazilo u privatno, to pakovanje potrošio bih za manje od sat vremena, gađajući zgradu u kojoj sam zarađivao za hleb. Ali i pre nego što je nastupila tranzicija bogati proteinski obroci kojima smo mi, oštećeni radnici, častili fabričku fasadu pretvorili su se u rafale.

Učio sam decu da se ne plaše granata, jer koliko god da ostane nagomilane zlobe u ljudskom umu, priroda je jača i osvetoljubiva, ostrvljena da naplati ono što joj je bespravno oduzeto. Svakako da nisam koristio ovako opširne i nadrealne definicije za objašnjenja mozgićima koje usmerava strah kao najjača dečija lokomotiva.

„Najbrža ptica na svetu, a ujedno i najveća, na indijanskom poznata i kao poglavica Gvozdeni kljun, ponovo se prejela pasulja. Fijuuuu, iju fuf“, čujem nadletanje bombardera i u taktu pripovedanja, iz pozadine puštam metronom i odbrojavam. „...Prepunila je stomak i bum!“, odjekuje moja precizna sinhronizacija s bombom. Animiram mališane koji bukvalno padaju od smeha dok uz slabašni dah sveće i njenu senku na zidu prstima i njihovim dvojnicima pravim figure. A zid se trese i pada malter, zjapi rupa u vratima koja se ukazala posle zemljotresa. Snežana me gleda s onim pobedonosnim ženskim izrazom sveznanja, koji je vekovima brkan s veštičarenjem. Slagao sam je da sam rupu sanirao, a u stvari na brzinu sam je zakrpio da bih imao vremena da na miru odgledam utakmicu Zvezda-Partizan. Bio je to legendaran derbi i nije postojala rupa na zidu koja bi me naterala da ga propustim. Barem sam tada tako razmišljao.

I naši ručkovi postali su porno-pasuljarski. Gola voda. Ispražnjeni kao klistir. Svakodnevica nam je godišnja ravnodnevnica. Sunce izlazi i zalazi u isto vreme. Ptice selice ne lete na jug. I bube grade svoja skloništa. Sred dima od granata i kiše od mitraljeza živi se spokojno. Hladne glave i s hladnim oružjem pod jastukom. Rastu i ljubičice, klijaju po rovovima, raduju oči snajperista. I mi se navikavamo da gledamo u mraku. Čovek razvija svoje sposobnosti kada se nađe pritešnjen u slepoj ulici. Otpor i druge fizičke nepoznate više nisu samo merne jedinice zato što nalaze primenu i kada nema struje.

Snežana dobija porođajne bolove. Dok avioni otvaraju utrobe i njena se otvara. Jedna rađa život, druga smrt. Pod svetlom, zahvaljujući agregatu koji održava bolnicu u životu upoznao sam novi par očiju. I peti put se zaljubio. Četvrti put postajem otac.

Nismo znali da je Snežana trudna. Za vreme rata samo je seks ostao besplatan, da nas malo podigne iz blata. I, eto, u drugačijim uslovima, u drugoj prilici, mi bismo se radovali prinovi, našoj Božjoj ulozi, jer postajemo tvorci jednog nevinog bića, čistote same. Ali daleko od mojih sarkastičnih primedbi, rat je našao načina da nas nagradi. Iskupljivao se...

Moj uništeni ponos prostire se po stolu, ogleda se u šerpi sa izjedenim listovima sarme od vinove loze punjene pirinčem. Pirinač je obavezna namirnica u periodu ratnog stanja. I njegova vrednost vrtoglavo skače. Ne uspevam da ih prehranim. Njihova tužna lica i zavijanje u stomačićima bole me više od bilansa žrtava. Skrupuli su u ratu skupi. Osećam se prazan kao da sam ih pobio. Umirem sa svakim zamišljenim zalogajem koji gutaju, padaju u san misleći na hranu da bi manje gladovali. Ja i Snežana visimo. Visimo kao odrana koža na skeletu za proučavanje anatomije. Anja, najmanja, najosetljivija je. Ostavlja flašicu sa skuvanom pirinčanom vodom. Ja podupirem glavu rukama, zamišljam kako će mi otpasti od olovnih briga o kojima sam ranije čitao samo u žutoj štampi. Danas, one su iskočile sa štamparskih mašina i preimenovale se u moju, u našu svakodnevicu.

„Evo tatice, za Ivana.“, ostavlja je i moje već pocepano srce puca kao šarplaninski kesten ili valandovski nar. Krvarim ispod bele potkošulje koja vonja na vlagu, znoj i vazduh pun baruta. Detinjstvo i mladost slivaju mi se u jedan izvor i tamo tinjaju, buše stene sve dok ne udare u gejzir. Ili zaboravljenu granatu.

Period tranzicije mi je zavezao ruke. Ranije su one bridele, izmučene, obešene pored tela kao dve neuhranjene grančice. Rat ih je izmoždio, naučio da se dižu jedino u samoodbrani da bi zaklonile glavu ili poslužile kao obruč da stegnu decu u jednom zagrljaju dok leđa prave zaklon od najezde bombardera. A taj zaklon je curio, prokišnjavao, nije bio bezbedan za majušne glave i njihovo preživljavanje.„Poginuo Persi. Pravda je zadovoljena, barem za Stojiljkoviće.“, govori Željko, najstariji, o nastavniku iz gimnazije svojevremeno optuženom za vezu s maloletnicom kojoj je predavao.

„Psst!“, grdi ga Snežana, kori zbog poganog jezika i jalovih misli. „Ne govori ružno o mrtvima!“. Оčima ga upozorava, gledajući u Anju i Marka. Oni nemo i sugestivno gledaju u svog učitelja i Marko prevali preko usana.

„A šta su to mrtvi? Ljudi sa neba? Baba i deda? I Silvija? I Halid? I mače Osna?“, nabraja na prstiće. „Jesu li oblaci tvrdi? Hoće li izdržati i mene, ako hoću da ih posetim?“, pokislo, kiselo se gledamo ja i Snežana. Tema smrti je razorna. Najviše nas pogađa. Ona je naša bomba.

*

Šetnja mi budi čula. Proleće ne miriše isto. I ne znam da li će se posle ove ’99. vratiti miris bagrema i lipa u cvatu. Vojne uniforme preplavljuju grad. Slogani niču na svakom posteru u gradu. Krećem ka fabrici gde sam nekada provodio isto onoliko vremena budan, koliko i kod kuće. U džepu iznošenog kaputa dodirivao sam debelo uže, kolebao se, premišljao sa svakim korakom, vagao i posledice i gubitke i dobitke. Ima li razumnijeg čoveka od onog koji sa svešću ratuje, ne dozvoljava da njegove posrebrene moždane ćelije oksidiraju, kada suočen sa neminovnim neuspehom planira sopstvenu propast? Koračao sam ulicom sa iznošenim identitetom, nesposoban da odgajam rosni cvet koji cveta kada otvorim dlan. On posle godina nebrige prekriva fasade divljim korenjem i oštećenim pupoljcima. Ja sam bio biljka koja je rasla u pogrešno vreme.

Da ih ostavim bez zaštite nad glavom dok bombe zvižde naokolo i bez priča o poglavici Gvozdenom kljunu i pasulju? Snežana je slušala te priče, moći će posthumno da ih prepričava deci. Ali, je li isto pričanje i prepričavanje? Narator i očevidac? Imaju li istu moć nad slušaocem originalne sage?

Stižem na ćošak, pred nekadašnju menzu. Malo je zaklonjena, između dva ugla. Za poslednji izdah treba mi baš to. Mir. Lim korišćen kao streha izjeden je i polomljen. Jedna gvozdena šipka koja ga je pridržavala štrči, kao poručena da zaljuja moje telo skromne visine. Približavam se slepoj uličici. Grafiti nisu neuobičajena pojava od kad je fabrika zatvorena. Služe kao crtaće table za dokazivanje aforističara bez pravih kvalifikacija.

Trljam oči. Da li ja to haluciniram? Snežana je našla način da me presretne u intimnim mislima? „Ne govori ružno o mrtvima.” Pomalja se natpis crvenom bojom, izgleda kao da je nedavno ispisan. Svež je. Zid je napukao, a boja se još nije oljuštila.

Snežana mi izlazi pred oči. Hoće li svi ćutati? Od straha i sramote da kažu nešto ružno o meni? Hoću li posle smrti postati svetac? Hoće li me kanonizovati u svojim razgovorima? Mene, čoveka koji se ogrešio zbog siromaštva, koji se zatekao u koloseku ratova i nemoći da spase svoju porodicu od bede, da ih izvede kao jarebica svoje mlade, na pravi put?

Telo mi je u grču, suprotstavlja se tim mislima. Sve ćelije rade kao mašine da bi me sprečile da zategnem uže. I ono deluje u saglasju s njima, kao neposlušna protivteža. Kida se. Nisam sposoban ni sebi život da oduzmem. Sve radi protiv mene.

Čujem motor aviona kako bruji i približava se. Uši su mi postale osetljive na najrazorniju buku za ljudski sluh. Mogu da čujem i krckanje pilotske kabine i čelik kako se zagreva pre nego što bude ispušten na zemlju. Čujem i vriske, psovke, plač beba, gušenje betona, smrvljene uspomene, zgrade nasleđene od pradedova, začetke bremena koje izobličava moderna nuklearna fizika.

Gubim svest. Trenutak je dovoljan da moja odluka postane konačna. Došao sam s namerom da sebi oduzmem život, a već kraj sebe vidim grešnog Persija, zavedenog devičanskom oštroumnošću, kako mi pruža ruku i podmuklo se smeška u znak dobrodošlice. Tama narušava ambijent, grafit se drobi u paramparčad neobrađenog šljunka, osećam kako i moje telo prati akciju nežive prirode. Šta sam u stvari ja? Materijal izrađen od dve suprotstavljene komponente? U glavi se još kratko motaju Snežana i naše potomstvo, dok se iz ruševina cedi poslednja kap krvi koja se spaja sa crvenom bojom grafita. Pomišljam na krov koji prokišnjava i Snežanu kako grize usne da ništa ne bi izustila kad se rat završi. Neće reći ništa ružno o meni. Ne sada kad sam mrtav.

Prevod: Irena Šentevska

Kako je Dado postao drvo

Senad Jusić

Držeći se one da nema raja bez rodnoga kraja, i Dado je, kad god je stizao, dolazio u rodni grad. Šetnja poznatim ulicama nikad mu nije mogla dosaditi, gledao je u izloge kao nekadašnje dijete, radoznalo zavirivao u stare i nove lokale, sjedio na klupi i promatrao prolaznike. Sve nova lica, načisto se iznenadi kad sretne poznatu njušku. Odlazio je u dva lokala u kojima se osjećao siguran; nije da je igdje drugo imao kakvih neugodnosti. Kod Saje su ulazili oni rijetki što su se vratili, kod Zoke stara raja neopterećena onim što se desilo – oni to nit su počinjali nit završavali.

- Pa šta ima u Skandinaviji? – lijeno pita Sajo.

- Svega osim sunca.

- Progrijaće i gore. Familija dobro? – pita Sajo, pa se ušuti; sjeti se.

- Jeste, ko je živ, dobro je. Bio sam danas na greblju.

- Šta bi, moj Dado, veliko nas je zlo saletilo. Eto, tvoj otac i brat, ala im rahmetelje, kome su oni šta učinili... Dobro si i ti osto...

- Šuti, kako me zavrne kad je promjena vremena, sve me kosti bole. Ubilo behar u meni. Šest mjeseci sam ja proveo u logoru... ma, nećemo o tome...

Pijucka kafu i gleda rodni grad. Želi da zaboravi, svaki put kad dođe kaže sebi neće više, a iduće godine eto ga ponovo. Nije prodao kuću.

Izbjegavao je dio gdje se u kafanama čuje čobanski repertoar, držao se centra i poznatih staza. Jednom je susreo čuvara, prepoznao ga istog trena, a ovaj njega nije, pa se tek nakon par koraka osvrnuo i u čudu gledao za njim: zadnji put ga je vidio vezanog, pa se nakon dvadeset godina čudi i pita kako se ovaj odvezao.

Ovog puta mu je u susret išao Major, istom stranom ulice. Bilo je kasno da pređe na suprotnu, susret je bio neizbježan. Sav je pretrnuo. A Major mu spremno pruži ruku, kao da su se zadnji put vidjeli jučer na utakmici, i onako neusiljeno pozdravi:

- Zdravo, komšija. Šta ima, kako si?

A on stao kao ukopan, ne znajući šta da kaže. Evo ti, parao si đavla, šetaču, moralo se jednom i ovo desiti. Prvo je osjetio blagi napad panike, zatim panika ustupi mjesto strahu i tijelo mu se zgrči kao da očekuje udarac; jeza ga preplavi od tog lica i zlogukog glasa, nepromijenjenog. Trebalo je vremena da se sabere.

- Nema ništa, krenuo kod Zoke – odgovori, glupo da ne može gluplje, kao da se njih dvojica svakodnevno susreću na putu do Zoke. Nije znao šta drugo da kaže.

- Kakav Zoka, kod mene ćemo po jednu – uzvrati glas koji ne trpi prigovora, siguran i samouvjeren. – Evo ono onde, to ja držim.

Pokaže rukom na zavučeni kafić. Poznato je Dadi da je njegov, obilazio ga je u širokom luku. Ovaj put se zamislio i... naletio. Krenuo je poslušno, kao i onda. Ne zna ni kako je ušao ni kako je sjeo – slijedio je naređenja. Sve nekako kroz maglu. I kroz preneraženost. Potvrdno je odgovarao na sve: i da će viljemovku, i da je sparina, i da je muzika preglasna. Osupnut, bio je objekt a ne subjekt.

- Kako se živi? Ti si gore? – pita Major.

Promrsio je nešto. Nije imao snage da ga pogleda u oči. Od straha, stida ili ondašnjeg poniženja? Slušao je i prelijetao očima po kafiću, ne zadržavši puno pogled ni na zidu s Majorovom slikom u uniformi. Bila su tu još tri gosta. Izbjegavao je kontakt očima. Kako je grč popuštao, postajao je svjestan trenutka i situacije u kojoj se zatekao.

- Nema posla, od ovog se ne može živjet. Jedva izbijem za kirije. Ipak imaju obraza, stavili me za direktora Vodovoda. Odležo sam ja za sve njih, pa peru savjest. Osam godina sam ja odležo – kaže Major ogorčeno, pa prinese čašu ustima. Strusi sadržaj niz grlo, pa zastane na tren i uzdahne:

- Nema veze, ja sam svojim progoniteljima oprostio. Kršćanski je praštati.

Naruči još po jednu. Hoćeš, hoćeš, na dvije si noge ušo. I to su brzo ispili, Major po navici, Dado u strahu. Kod treće se Dado neubjedljivo nećkao, argument da i Bog triput pomaže nije za raspravu.

- Čudno vrijeme, omladina se skroz izopačila. Sin mi neki dan dođe iz škole mrzovoljan, valjda ga neki klipan izružio; moraću ja to tamo rješiti. Sad je on u tim godinama, srednjoškolac, njima treba pažnja, ako imaš djecu, znaš kako je. Ne smiješ biti agresivan. Djeca traže ljubav.

I ona tri gosta odu, te njih dvojica ostanu sami. Dado je sjedio ukočen kao kredenac, slušao i uopšte nije razmišljao. Zabranio je sebi da razmišlja. Pripalio je iako je jedna već gorila u pepeljari. Ni Major se nije gasio.

- U kući niko ne stanuje?

- Niko. Otac nije izašo živ iz logora, ni on ni brat. Srednjoškolac bio, kao tvoj sin sada.

Iznenadio je sam sebe otkud ovako govori, direktno i izazivački. Majorovo lice ostane bezizražajno. Malo stisne zube. Kao svi pravi, provjereni ratnici, i on je uvijek bio na nekog i nešto ljut.

- Tako vrijeme bilo. Pogano. Ja sam samo izvršavo naređenja – tvrdo reče.

Prvi put i on zašuti. Šutke piju rakiju. Zvono u daljini neubjedljivo kucne na pola sata.

- Jesam bogami komšija, ja sam svima oprostio – ponovi, pogleda nekud daleko i uz melanholičan prizvuk, omekšao od rakije, saučesnički stavi Dadi ruku na rame, pa reče:

- Moj komšo, šta nam ovo uradiše?

Dado nije znao kud bi sa sobom. Nije znao ni kako je izašao, ni koje je doba, ni kud da krene. Kao grogiran, otežano dišući, dovuče se nazad Saji. Ostanu mu i cigare, usput na kiosku kupi druge, a prodavač ga zahvalno pogleda jer ništa nije pitao, samo je dao novac i zatražio drinu. Ušao je u kafić blijed kao traka koju je nekad nosio oko ruke.

- Ti ko da si avet vidio?

- Nisam avet, jesam komandanta logora.

- Onog zločinca? Dobio trinest, odležo osam, jebem ti i Hag i Haški sud.

Zašute. Preko lica im pređe tamna sjena. Misli su u nekom drugom vremenu, tamnom, nestvarnom. Dado je tup, tijelo obamrlo, bez čula, poput stolice na kojoj sjedi. Osjeti drhtanje u prsima. Magla. Kroz maglu slike. Vidi. Negdje jako daleko teče voda, nad njom most, psi laju u vrbiku, voda šumi. Vidi brata: smije se i grli majku.

- Kaže da nam je oprostio – tiho izusti Dado.

A u prsima ga sve jače steže.

Prsluk

Dinko Telećan

Prsluk je izvana crn, sprijeda od hrapave, baršunaste, straga od glatke, sjajne tkanine. Iznutra su na sivkastoj, nekoć valjda bijeloj pozadini okomite pruge, tanke, tamnosive, crne i posve izblijedjele crvene. Ima po dva mala džepa slijeva i zdesna, desetak gumba. S unutarnje strane nekoliko krupnih mrlja, kao da se na tim mjestima razlila voda. To je navodno znoj proliven u jahanju; u kemijskoj čistionici rekli su da s takvim mrljama ne mogu ništa. Prsluku je barem osamdeset godina. Darovala mi ga je davno moja pokojna draga teta, mamina sestra, kao jednu od rijetkih stvari preostalih iza ujaka Zvonka, kad sam joj rekao da mi se prsluk sviđa. Nosio sam ga u posebnim prilikama: na par vjenčanja, na recitalima, na dodjeli diplome. Među onim rijetkim preostalim stvarima bila je i uokvirena fotografija Zvonkove neprežaljene kobile Marte, koja je visjela u bakinom stanu i potom još promijenila nekoliko adresa. Portret u sepiji vjerne životinje u krupnom planu, blistavih sapi, s naočnjacima. Konjoljubac, ujak Zvonko bio je bakin brat.

Godine 1943. moj djed, mamin otac, dakle muž te iste bake, pobjegao je iz Zagreba, u Rim pa u Ameriku. Bilo je to, po svoj prilici, u zadnji čas. Djed je, naime, bio pravoslavac, dođoš iz Vojvodine, ondašnjeg Velikog Bečkereka, današnjeg Zrenjanina. Njegov bijeg i kasniji život i smrt u New Yorku priča su za sebe, ispričana na drugom mjestu, a možda će i još biti pripovijedana. Tada se ujak Zvonko doselio u bakin stan u centru grada i tih par godina bio je mamin zamjenski otac, muška ruka. A ta ruka bila je dosta čvrsta: mama se sjeća kako bi joj za stolom, kao trogodišnjoj djevojčici, da je nauči lijepom ophođenju, Kinderstube, ujak stavljao po knjigu ispod svake miške. Ako bi joj prilikom blagovanja jedna ili obje knjige pale na pod, isukao bi remen iz hlača (zamišljam da su to bile jahaće hlače, izlizane od sedla na Martinim leđima) i njime djevojčicu ošinuo po leđima, kao kobilu bičem. Baki to nije bilo drago, ali je šutjela. U trbuhu joj je bila moja teta, koja se neće izravno sjećati ujaka i koja će mi šezdeset godina poslije na dar dati njegov prsluk.

U službenoj obiteljskoj priči, onoj koju je pričala baka i koju su s još pokojim dometnutim detaljem prepričavale njezine kćeri, dakle moja mama i teta, ujaku Zvonku najprije su zaplijenili kobilu, a nedugo potom su partizani došli po njega i strijeljali ga, iako siromah nije skrivio ništa osim što je, eto, po tadašnjoj inerciji završio u regularnoj, domobranskoj vojsci, baš kao svi oni fini zagrebački dečki koji nisu htjeli „u šumu“, u partizane, a nisu baš bili ni zločesti ustaše. Na samom kraju rata neki poznanik došao je ujaku i baki na vrata i zabrinutim, tihim glasom rekao mu da bi bilo dobro da se skloni, da pobjegne. Baka je bratu pokušavala tutnuti dukate u dlan, nagovarala ga da se skloni, pobjegne, makar privremeno, na selo, kod rođaka, možda nekako u inozemstvo, ta ima veza i poznanstava. Ujak Zvonko govorio je da on nema od koga i od čega bježati, da je njegova savjest čista i da ostaje gdje jest. I onda su neka dva grubijana došli po njega, a baka je ostala sama s dvjema malim kćerima, bez muža, bez brata i bez groba na koji bi mogla otići da se nad njim pomoli. Tako je glasila priča.

Baka i njezin brat imali su bratića Vladu. Oko njega nije bilo spora: baka je govorila, doduše potiho, skoro sebi u bradu, da je Vladek bio crna ovca i da su ga objesili, i to za noge, u Maksimiru. Ali njezin Zvonkec, on ne, on nije bil takav, on je bil fajn zagrebački dečko, praški student, prosim lepo, obrazovan i pristojan, nikakav ustaša.

Mnogo godina poslije, došlo je doba interneta. Doba kad u Googleovu tražilicu upisujemo pojmove i imena koja su nam zbog nečega važna, a i ona koja nam nisu toliko važna, recimo ime i prezime nekog iz istih školskih klupa. Tako je meni došlo da vidim piše li negdje štogod o (pra)ujaku Zvonku.

I da, piše štošta. Ima dokumenata, ima svjedočanstava.

Recimo, u stvaranju nacističke, „nezavisne“ države Hrvatske, prirepka Trećeg Reicha, jedan od ključnih događaja bio je takozvani Bjelovarski ustanak, koji se odigrao uoči samog proglašenja te tvorevine, proglašenja koje se na koncu i dogodilo baš u tom gradu. Početkom travnja 1941. u Bjelovar je stigao, među inima, kapetan Zvonimir Sirovatka, na čelu pobunjenika iz 105. pješadijskog puka – „glavar pobunjenog stožera“, tako su ga zvali. Vladko Maček, tada dopredsjednik savezne vlade (poznat, eto, baš po izjavi da je „lajbek raskopčan“), stoji dalje, „pozvao je pobunjenike da se vrate na položaj i da im on jamči da im se neće ništa dogoditi”, ali su ovi to odmah odbili. Jednog od tih dana Zvonimir Sirovatka nazvao je Mačeka i priopćio mu je kako se njegovim zahtjevima „ne može udovoljiti”, jer „svaki vojnik izjavljuje da neće da se bori za srpsku vladu protiv prijateljskog njemačkog naroda i vojske”. I njemačka je vojska, eto, smatrao je ujak Zvonko, bila prijateljska. I to u travnju 1941. godine, u jeku Hitlerove invazije na Jugoslaviju i Grčku. Sutradan – zahvaljujući, dakle, među ostalim, i Zvonkovu zalaganju – proglašena je satelitska nacistička država. U dokumentu novoproglašene NDH navodi se da je „okolica Bjelovara obsjednuta od Srba, koji čine nasilja”. Da se ta „nasilja“ spriječe, tamo je upućen Zvonimir Sirovatka, sada već domobranski „konjanički satnik“, s trideset pet oružnika, a „zatražena je i zaštita njemačke vojske“.

Nepuna dva tjedna kasnije, izdana je naredba u kojoj stoji da „svi časnici, potčasnici, vojni službenici i žandarmi Srbi pravoslavne vjere moraju najdalje do 30. travnja isprazniti sve stanove u vojnim zgradama. Nadležni zapovjednici dostavit će mi popis svih Srba stanara u vojnim zgradama sa naznakom kada je stan ispražnjen.“ Potpisan je „satnik Zvonimir Sirovatka, Popunidbeno zapovjedništvo Bjelovar“.

Ono pak promaknuće potpisao je Poglavnik osobno.

U isto vrijeme, Zvonimirova sestra je sa suprugom Srbinom u Zagrebu, gdje će ovaj ostati još dvije godine, dok mu ne dogori do nokata.

A što se onoga misterioznog odvođenja tiče, i o tome postoji precizan, hladan podatak: u „Smrtnim presudama Vojnog suda Komande zagrebačkog područja“ stoji: „Sirovatka Zvonimir, Zagreb, 1902., presuda Vojnog suda 121/26. od V. 1945, način izvršenja presude: strijeljanje“.

I istina je, nema zbora, Zvonkov i bakin bratić Vlado Sirovatka bio je gori. Puno gori.

Naime: „Vlado Sirovatka, ustaški policijski agent, činovnik je koji je istovremeno obavještajno radio i za Nijemce“, tako kaže jedan izvor.

Mira Paut, članica glavnog odbora Ujedinjenog saveza antifašističke omladine Hrvatske, pred komisijom za ratne zločine u Topuskom svjedoči kako je u listopadu 1941. uhapšena i odvedena u Zvonimirovu broj 2, u ustaško redarstvo na drugom katu, gdje je već čekao ustaški agent Vlado Sirovatka, kasnije zbog svojih „zasluga“ premješten u Gestapo. Opisuje ga: „U uniformi, visok, oči su mu bile bezbojne, ali pogled je ubadao kao igla“; priča kako su je bacali na pod, udarali je, kako joj je na nekim mjestima prsnula koža, i kako je Sirovatka sjeo na nju i upravo na tim ozljedama počeo gasiti cigaretu; kako su joj zatim ulili u grlo ricinusovo ulje i nasuli soli, kako bi na svaki njezin odgovor „ne znam“ Sirovatka zapjevao neku pjesmu, nešto kao „Ne znam gdje je draga moja“; kako je bila već kasna noć kada su je odnijeli u ćeliju i kako se kuća u kojoj se nalazio „Sing-Sing“ nalazila nedaleko od crkve sv. Ksavera, u blizini današnje posljednje tramvajske stanice na Mihaljevcu.

Danas je to ubava privatna kuća obrasla glicinijama, u lijepom i pitomom dijelu Zagreba.

Gotovo šezdeset godina poslije, u staračkom domu pored posljednje tramvajske stanice umrla je Vladekova sestrična, moja baka, vjerojatno nikad ne saznavši ništa o Sing-Singu. Vjerojatno i ne htijući saznati ništa ni o Sing-Singu, ni o svemu što je činio bratić, kao ni o ulozi brata Zvonka u tom hudom ratu, jednom od tri rata koji su joj ispresijecali život. Moja dobrodušna, bezazlena, sebedarna baka, koja je u stacionaru na Ksaveru, gotovo slijepa i u dubokoj demenciji, posve slabašnim, napuklim glasom pjevušila operne i operetne arije, i u proplamsajima dugoročnog pamćenja prisjećala se neostvarene ljubavi s mladim kapetanom u krasnoj uniformi s blistavim pucetima.

Kad smo kod muškaraca u odorama – Vladek, na primjer, koliko se zna, nije udarao svoju nećakinju kaišem. Nije čak udarao ni mladu skojevku, samo bi joj začinio rane opuškom i još ih malo posolio, veselo pjevušeći. Nije ni iseljavao Srbe iz njihovih bjelovarskih stanova.

Zamišljam ga kako ga vezanih ruku, s još nekolicinom viđenijih ustaša, vode u razlistali proljetni Maksimir, ususret budućnosti u kojoj nitko od njegovih potomaka neće nikad govoriti kako je bio drag, pristojan, obrazovan zagrebački dečko, nečiji mili, neprežaljeni ujak, kako ga tamo, u tom razlistalom Maksimiru, čeka spremna omča, u koju se u zadnji čas odlučuju stegnuti mu noge, a ne vrat, i kako se još dugo klati u naopakom položaju dok mu se bezbojne oči iskolačuju i izvrću.

Negdje istih tih proljetnih mjeseci, za ujakom Zvonkom koji trune u neoznačenoj raci rone se suze. Čak se i zbog kobile Marte pokatkad šmrcne.

Ponovo otvaram ormar, vadim lajbek, skidam ga s vješalice, gledam ga, okrećem. Prisjećam se svih onih biranih zgoda u kojima sam ga navlačio, osjećajući se baš nekako važno što na sebi imam stogodišnji prsluk – vidi ga samo, tko ima takav?

Što ću s njim? Da ga spalim?

Barem ću znati kako: užarenim narančastim vrhom cigarete pritisnutim u sredinu mrlje od praujakova znoja. Gledat ću kako se nagorjelo mjesto širi, kako se gust, jedak dim rasplinjuje, kako se usplamtjela tkanina skuplja, smanjuje, nestaje.

More

Bojan Krivokapić

Svakog jutra zaliva đardin iza kuće. Iza namaknutih škura čujem njene korake, teške potpetice kojima uznemirava blistavu svežinu jutra, njene drske pokrete. Svakog jutra ona remeti mir početka novog dana. Znam da zna da sam iza škura, da spavam. Zaliva đardin i kad za tim nema potrebe.

Ja nemam đardin. Imam samo polovinu velike tarace koja gleda na belu zgradu Zavoda i koja nije moja. Svakog jutra kad izađem s velikom šoljom kafe, u uskim gaćicama, uposlenici te institucije me gledaju. Gledaju moje duge vitke noge, moje uske gaćice. Neki me kasnije možda zamišljaju. Ne razmišljam o tome. Svakog jutra uposlenici na stepeništu Zavoda piju kafu i puše. Ponekad i ja pušim, iako retko. Taraca je pregrađena niskom žicom po kojoj se raspuzao ladolež. Ladolež je jednostavna puzavica, njegovi cvetovi su lepi, ali nekako uobičajeni. Gledajući ga shvatam da zapravo nemam nikakav stav spram te biljke. Ipak ga redovno zalivam. Svoj ladolež redovno zaliva i ona, moja suseda, iako, za razliku od mene, ona ima punu taracu cveća: sukulenti, kaktusi, puzavice, mali grmovi, mala stabla. Dok gumenim crevom prilazi saksijama, na donjoj usni joj je zalepljena cigareta. Njen sivi dim stapa se sa sedim vlasima tršave kose. U tom trenutku moja suseda sva posivi, posivi joj i pogled. Dobro jutro, kažem. Ona samo klimne glavom ni ne pogledavši me.

U ovom stanu živim već tri godine. Prvi sprat delimo ona i ja, u prizemlju su dva kafića, a iznad nas još dva stana. Buka iz kafića zna biti nesnosna, ali tu smo nemoćni. Za vrelih letnjih noći, kad im se radno vreme završi, kafići zatvore svoja vrata i navuku zavese. Tu nastupa naš prećutni dogovor da je sve u redu. Onda pojačaju muziku, Nedelja i svi ste tu, sve podseća na sreću, ili Ona plače, on je nežno ljubi, za njih dvoje više sreće nema. Ako me umor nije potpuno savladao, nekad i ja počnem da pevušim, a nekad zapevam na sav glas. Nekad usnim sa stihovima na usnama. Znam sve te pesme, neke i volim. Dok traje zvanično radno vreme kafića iz zvučnika rominja neka druga muzika, bezlična. Tad nam se usne ne miču.

Ovi su opet divljali, kažem susedi sutradan ujutru. Ona samo klimne glavom i otpuhne dim. Njeni slepljeni podočnjaci, kombinacija nespavanja i tableta za spavanje, i njen ugašeni pogled. Znam te poglede, srećem ih svakodnevno, sudaram se s njima dok idem prema uskim, vekovima starim kalama i malim trgovima, dok s pučine navire toplina. Nekad zastanem kod ograde odakle puca pogled pa gledam nebo koje se stapa s morem, ili more koje se stapa s nebom. Pogledam dole, oštre hridi i jaki valovi. Ovo je najpopularnije mjesto za ubiti se, rekli su mi pre nekoliko godina. Ali ne ubiju se svi, neki skoče, izlome se, pa im se oduzmu ruke i noge i onda žive dalje svoje kvadriplegičarske živote. Do dole se može spustiti stazicom koja vodi iz parka. Neki se kupaju baš tamo, iako je more tu nepredvidivo, za samo desetak minuta valovi mogu biti tako jaki da onome ko pliva spasa nema – svojom silinom oni će ga nabiti o stene, sprštiće ga. Tu nema nadmetanja, more je uvek pobednik. Iako to znam, povremeno odem da se okupam baš na tom mestu. Mogu da naslutim promenu mora, njegovu nervozu. Svaki put umaknem smrtonosnim valovima. Svaki put pomislim – možda je ovo poslednji put. Pre nekoliko godina more je na tom mestu uzelo devojku koja je čitala knjigu. Sedela je nekoliko metara poviše hridi, mislila je da se more ne može popeti do nje, začitala se, val se razgoropadio, uzeo ju je i kraj. Išla je u gimnaziju. Možda je čitala Zločin i kaznu, to je lektira, ili Starac i more. Knjiga je ostala u moru.

S naše tarace vidi se brdo. Iza njega su krši. Ono oko sebe navlači oblake iako kiša ovde skoro da ne pada. Ima gradova u kojima kiša ne prestaje, ti su gradovi na jugu, na moru, ali bez kišobrana ili kabanice čovek se ne može maknuti. I jedan takav, s velikim lukobranom, nosim u srcu. On je sav u histeričnim kišama. Ovaj grad nema lukobran. On ima brdo, stare ulice i kale, crkve i crkvice, trgove, ima dominikanski samostan, ima franjevce, stara groblja, grb, zastavu, i gorostasne čemprese iza kojih puca pogled na pučinu. U ovaj grad naviru reke turista, istresaju sve iz svojih džepova samo da bi stali na stare kamene ploče ili napravili fotografiju sebe s panoramom starog grada u pozadini. Kad dođu, oni se zalete, sve bi da obiđu u par sati, pa se zgusnu, unervoze, naprave čep. U tim trenucima grad stane, obrtaji mu se smanje, a šavovi postanu prenapučeni. Ipak, nikad ne pukne. Reke tih turista ubrzo napuste ovo viševekovno mesto, neki kopnenim putem, neki vazdušnim, a mnogi morskim. Pre nego što odu, njihova plovila otvore spremnike pa more u narednim danima zaliči na rusku salatu. Ipak, i ovaj grad nosim u srcu.

Ne znam ide li moja suseda na kupanje. Pretpostavljam da ne. Ona je u ovom gradu rođena, u njemu je stasala još u onim godinama. Radila je u nekom preduzeću, ne znam u kojem, ali to svakako više nije bitno. Već godinama moja je suseda u penziji, iako nema mnogo godina. Nekad pomislim da ona zapravo i nije mnogo starija od mene. Verovatno za nju svi misle da ima više godina, kao što za mene misle da imam manje. Moju susedu neki zovu baba, nadrkana baba, kažu. Jedne večeri na taraci, bilo nas je nekoliko, dok smo jeli tvrdi sir i pili vino, jedan je rekao, Moramo tiše, da ne dođe ona baba. Rastužilo me je to. Taj moj prijatelj možda nije mislio ništa loše, verovatno nije imao nikakav stav spram moje susede, ali ta mi se rečenica zabola u srce. Došlo mi je da iz stopa odem kod nje i kažem, Oprostite. Ali nisam, nastavili smo druženje, noć je već uveliko pala, s brda je svetleo križ, more nam je bilo bliže od križa, nismo ga videli, ali smo bili spokojni njegovim prisustvom. Škure kod susede bile su namaknute. Možda je popila tablete i pokušavala da usni.

Sledećeg jutra opet isto, grebanje, lupanje, šikljanje vode, kao slučajno zapinjanje o moje prozore.

Pomislim da ću razmaknuti škure i dreknuti, Dokle više?! Ali znam da to neću učiniti. Izaći ću iz postelje, napraviti kafu, obujmiti veliku šolju obema šakama i u uskim gaćicama izaći na taracu, pred uposlenike Zavoda. Oni će me čeznutljivo gledati. Možda će se neki od njih zapitati da li je baš moj otac naredio da očiste ona sela, ali to nije dočekao, ni čista sela ni čistu sudnicu. Smrt je bila brža. Osetim sreću koja me preplavi kad pomislim na njegove kosti, stotinama kilometara odavde. Nikad mi nije nedostajao, njegovo odsustvo unosi mi spokoj. Moj život je spokojan. Možda mi se na licu vidi da je on moj otac. Gurnem ruku u gaće, jedan uposlenik to primeti pa okrene glavu ka križu. Ali ni dve sekunde potom njegov je pogled fiksiran na moje međunožje. Da li bi bilo tako da je moj otac ostao živ? Moždana kap je najveća kap sreće u mom životu.

Čujem prenaglašene korake i ugledam je. Sinoć je bilo mirno, izgleda da su se umorili, kažem. Jes, kaže ona i pogleda me. U njenim očima ne vidim da me ne voli, iako zna. Moja suseda zna da dolazim s one strane, kao što ja znam da je njenog muža ubila granata, onih godina kad je ona još bila mlada i radila u preduzeću. Onih godina kad je moj otac naredio čišćenje sela. Ubila ga je na mestu. Granata s brda s kojeg nas sad gleda križ. Suseda je ostala sama s ćerkicom. Znam i da je njenu ćerku more uzelo dok je čitala knjigu onog dana. Znam da ona zna da ja to sve znam. Nećemo o tome razgovarati, a i zašto bismo. Moja će suseda zalivati đardin svako jutro, ja ću ustajati i pokazivati se uposlenicima Zavoda. Oni će gledati moje noge i međunožje. More će biti nekad mirno, a nekad valovito. Plovila će otvarati svoje spremnike i od našeg mora praviti rusku salatu. Čempresi će i dalje svedočiti o svemu tome. Onaj križ na brdu će nam noću pokazivati zube. U kafićima će, iza namaknutih zavesa, pevati nekad tiho, a nekad glasnije, Ja nemam drugi dom, osim doma u srcu tvom.

Ubrzo koračam prema gradu. Dan je sunčan. Odlučujem da sve obaveze mogu da sačekaju. Gledam stare kamene kuće zagrljene bugenvilijom. Poželim da i ja imam takav dom. Spuštam se kroz park i uskoro sam na onom mestu s kojeg je val uzeo susedinu kćer. Skidam se i ulazim u more.

Grad je sve dalje, pučina me uzima u zagrljaj.

Ikona svetog Jovana

Hoja Ogrizović

Njegova soba je u delu kuće koji gleda na drugo dvorište.

To je najdalji deo kuće i to je dobro. Bude dana i noći kad ga ne čujem. Tad mogu u miru da gledam TV ili da spavam. TV, za svaki slučaj, pojačam. Uveče nekad uzmem pola njegove tablete za spavanje. Njemu dam dve. Nekad mu ni to nije dovoljno.

Krenulo je od prostate. Muškarci u tim godinama često imaju uvećanu prostatu. Nisam znao da većina njih ustvari ima rak. I moj otac ima rak. Krenuo je od dole, proširio se prema gore. Ono zbog čega on sad nema mira je želudac. Onkološka komisija mi je rekla da u tim godinama bolest sporo napreduje. Deo utrobe su mu izvadili. Ono što je ostalo sad čeka. S tim ostacima čekam i ja. Zamišljam dan kad ga više neće biti, a s njim i svega što mi je navukao u život.

Krajem osamdesetih sam išao u osnovnu školu. Otac i majka su kuću sagradili krajem sedamdesetih, godinu dana pre mog rođenja. Prizemlje je bilo završeno, a sprat je ostao da čeka bolju budućnost. I dan-danas prema ulici gledaju neograđena terasa i krezubi prozori i vrata.

Krajem osamdesetih otac s meštanima sela odlazi na demonstracije za bolju budućnost našeg naroda. Na zid u kuhinji kači ikonu svetog Jovana, to je naša krsna slava, a pored nje glavu političara u kojeg tih godina, a i kasnije, veruje kao u Boga. Tih godina sve češće spominje Turke. Kaže, ako smo se rešili Turaka jednom, moći ćemo i sad. Majka je tih godina tiha. Mislim da je u njoj već tad postojala klica bolesti koja će se rasklijati kad otac svojom voljom ode na ratište. Sećam je se kako sedi za stolom i puši. I kako me ni ne pogleda, već samo kaže – idi u sobu.

Jedne zime, pred kraj prvog polugodišta, ona umire u najgorim mukama. Ona klica joj se rasklijala po celom telu. U bolnici su je samo otvorili i zatvorili. Kad je umrla, ocu to nisu uspeli da jave odmah pa na sahrani uz njen sanduk, iz naše kuće, stojim samo ja. Sveća i kandilo u sobi gore danima. Jedna rođaka je odmah došla da bude sa mnom. Ona po ceo dan sedi u kuhinji i puši. Tih dana svako jutro idem u šupu po ugalj.

Ubrzo nakon zimskog raspusta nastavio sam da idem u školu. Jednog dana dok smo rođaka i ja ručali, na vratima se pojavio on. Otac. Ja sam se odmah rasplakao, a on me je samo čvrsto uhvatio za rame i rekao da prestanem. I da je to Božja volja. I da nikom nije lako.

Otac je ostao u kući nekoliko dana. Ona sveća i kandilo nisu prestajali da gore. Danju nam je kuća bila puna rodbine i komšija, svi su želeli da znaju kako je tamo, a on je, glumeći staloženost koju nikad nije imao, govorio da ćemo i ovaj rat, kao i sve prethodne, dobiti, i da sav nakot koji se decenijama nakupio – treba pobiti. Onda je jednog jutra na brzinu krenuo nazad. Pre odlaska mi je prišao, čvrsto me stisnuo za vilicu i rekao da čuvam kuću. Nije me zagrlio. Ni tad ni nikad. Zato sad kad čujem njegove jauke iz sobe ni ja njega ne želim da zagrlim. Od majčine smrti je prošlo skoro trideset godina. Skoro trideset godina čekam da i on umre.

Ona rođaka koja je došla da ne budem sam za nekoliko nedelja je morala da se vrati kod svojih. Tu smo za sve što ti treba – rekla je i otišla.

Kad se rat završio, otac je došao kući kao pobednik. Pobili smo ih ko zečeve, sad je sve čisto – tu rečenicu ponavlja svima. Nekad se uveče napije pa me zove da mi priča gde je sve bio i šta je radio. Ja dođem i sednem pored njega jer ako počnem da se opirem, on se unezveri. Jednom me je tako unezveren udario i raskrvario mi donju usnu. Onda je rekao da sam ja kriv za to i da kao da mu nije dosta svega, nego još i ja moram da ga zajebavam. Kad se napije priča mi o selima u kojima su bili. Ja sva ta sela zamišljam kao naše selo, ali ne znam da li to smem da mu kažem. Kad završi s pričom, pogleda u svetog Jovana i prekrsti se. Mislim da sam s godinama naučio da zaboravljam detalje koje mi je ispričao. Sve što je radio bilo je za bolju budućnost našeg naroda – i za mene. Najbolje godine života on je dao za nas, za naš narod i za mene – to ponavlja stalno i doda – nije mu žao. Bog ga je za to odredio.

Kad je došao iz rata nije se ponovo oženio. O tome nikad nismo razgovarali, samo su mi rođaci i komšije često ponavljali – da bi bilo dobro da nađe neku ženu, jer nije život da se provede sam kao pseto. Posle rata otac se vratio svom poslu, popravljao je bojlere i veš- mašine po selu. Ljudi su ga zvali i često plaćali i više nego što treba. Ja sam nakon srednje škole pokušavao da nađem posao, ali bezuspešno. Onda sam počeo da pomažem pri utovaru šuta i drugog otpada. Ljudi su me često zvali i plaćali isto kao i njega, i više nego što treba.

Jednog proleća otac sve češće uveče ne bi dolazio kući. Kad bi se sutradan vratio, nikad ni reč nije progovorio o tome gde je bio. Meni to nije smetalo, čak sam se nadao da će jednom možda i ostati tamo gde je otišao. A onda mi je, jedne večeri kad je već dobro popio, rekao da ide kod majke mog druga iz škole, koja je već dugo udovica. Ne može muško doveka samo – rekao mi je. Treba ti žensko u životu – dodao je. I tebi treba – pogledao me je. Ja na to nisam ništa odgovorio. Valjda ćeš naći ženu, ako Bog da, bolje nego da ne nađeš pa da se ubijem, ne do Bog – izgovorio je i zaćutao. Nisam mu rekao da sam imao devojku, ali me je ostavila.

Dok jauče iz sobe, shvatam da ne mogu da se setim nijedne srećne situacije s njim. Ili su bile nesrećne ili toliko blede da sam ih zaboravio. Pomislim kako sam došao na prag četrdesetih, toliko je on imao kad je otišao u rat. Svojom voljom – to naglašava i danas. On sad ima preko sedamdeset. Hoću li i ja doživeti toliko? Pomislim kako će sve biti dobro kad umre.

Rak se polako širi njegovim telom. Iako bolest sporo napreduje, bude dana kad primetim da mu se pogled suzio a koža postala žućkasta. Soba je poprimila njegov miris. Nekad ne uđem ceo dan, onda mu uveče promenim pelenu. Pogledam ga tako upišanog i usranog i ne bude mi ga žao. TV u njegovoj sobi radi bez prestanka. Dok mu menjam pelenu ili donosim lekove, zna da grakne kako živi nećemo ostati od tog nakota što navire, i kako to sve treba pobiti na vreme, i kako to nisu migranti, nego nakot. Dok to govori, otac stisne šake. Pomislim kako je dobro što leži ovako usran jer da je zdrav, možda bi išao na granicu da ih sve pobije. Ne možeš živ ostati od Turaka – kaže.

Jesen se polako uvlači u ulice i kuće. Ložim šporet smederevac koji uspeva da zagreje samo kuhinju i dnevnu sobu. Kod njega uključujem grejalicu. Ne znam kako ću platiti struju, jer on svako malo zapomaže da je pojačam, kaže da crkava od zime. Komšinica mi je rekla da je možda pametnije da ga prenesem u kuhinju, pa da uveče zatvorim vrata. Odgovorio sam joj da to ne dolazi u obzir i da su kuhinja i soba samo za nju i mene. Kad on umre, komšinica i ja ćemo se venčati. Sad skoro svako veče vodimo ljubav. Venčaćemo se i imati troje dece. Kad joj to kažem ona se blago nasmeje i doda – nek nam Bog oprosti – pa pogleda u ikonu svetog Jovana i prekrsti se.

Jesen je prešla u zimu. Jauci iz sobe su se proredili. Ostao je samo miris.

Nekoliko dana nakon slave otac je umro. Na sahranu je došlo pola sela. Svi su mi ponavljali kako je on bio častan čovek, heroj i da je šteta što danas nema više takvih ljudi. Ja sam mu u sanduk, kod nogu, stavio ikonu i glavu onog političara, nek mu se nađu.

Kad prođe četrdeset dana okrečićemo sve sobe, a na zid ćemo okačiti novu ikonu. Pomislim na život koji je pred nama i shvatim da prvi put nakon toliko godina – ne želim smrt.

Ptičice

Bojan Krivokapić

Kako se primakne večer ja se uputim ka štrandu. U teškom tamnosivom kaputu, s crnom ešarpom i crvenom kapom, golemim koracima idem do rijeke koja kao da će se svakoga trena preliti. Ako se to dogodi, morat ćemo živjeti u čamcima, što možda i ne bi bilo tako loše; ti bi nam čamci svakako u život unijeli neku posve novu dinamiku. Zamišljam takav život i to me veseli.

Veliki štrand je moje mjesto.

Riječi himne me sve češće ražaloste. Posebice onaj dio u kojem se spominju moje rijeke, Sava i Drava, prva kraj koje bismo u djetinjstvu jeli fiš-paprikaš i druga u koju su ljudi jedne jeseni, potreseni smrću poznatoga pjevača, bacali cvijeće. Mene smrt toga pjevača nije pomjerila iz temelja, iako sam njegovu najpoznatiju pjesmu znala, a znala ju je i moja majka, čak ju je često i pjevušila. Otkako je prestala bojati kosu, moja je majka tu pjesmu prestala pjevati. Voljela bih da se u himnama ne spominju neka ušuškana i nježna mjesta, jer himne s takvim mjestima ne znaju što bi.

Kad dođem do štranda usporim korak i pomislim na svoju majku koja se već godinama budi i liježe u jednom malom domu za stare. Dok smo još imale o čemu razgovarati govorila bi mi kako ima jednu teku u koju upisuje kad je tko od njezinih sustanara umro. Evidenciju vodi precizno, po tjednima. Jednom mi je rekla da ju je najviše strah drugoga i osmog mjeseca, jer se tad smrt osili, pa se sobe u domu prorijede. Samo da ne umrem u tim mjesecima, ponavljala bi mi do unedogled. Ja sam se na to nježno osmjehivala ne odgovarajući joj ništa. Sad već godinama ona nema specijalnu teku za popis onih koji su otišli. Sad već godinama moja majka gleda kroz prozor svoje sobe i ponavlja: Vo-lje-la-sam-te! Vo-lje-la-sam-te! Ili: Ri-je-ka-pu-na-lju-di! Ri-je-ka-pu-na-lju-di! Liječnik kaže da je u toj dobi to normalno, to ponavljanje, i da mu je ime eholalija. Htjela sam ga pitati što je normalno u tome da moja majka glasno ponavlja nekoliko istih rečenica iz dana u dan, i što mu to uopće znači, i da bi on kao liječnik morao pripaziti malo na to što govori, naročito na riječ normalno. Ali, liječnikova je pojava toliko zadrigla i troma da nisam imala snage niti volje zaustiti, a kamoli mu objašnjavati što i zašto tako mislim. Vaša je majka kao dijete, rekao je dok sam izlazila iz ordinacije. Nije, ona ima devedeset godina, rekla sam i zatvorila vrata.

Moja majka ima devedeset godina, njeno je tijelo koščato i suho, koža blijeda, gotovo prozirna, a kroz glavu joj prolijeću ptičice. Katkad proleti i velika crna vrana. Tad se njene zjenice rašire, rašire joj se i šake, u tim bi trenucima moja majka rekla sve što joj je na duši, izrekla bi velike istine i neke malo manje, sve bi mi ispričala, sve što zna i što bih i ja morala znati, podijelila bi sa mnom svoje tajne – ali umjesto svega toga, ona počne vikati: Ri-je-ka-pu-na-lju-di! Ri-je-ka-pu-na-lju-di! Nekad joj se pridružim, pa obje vičemo na sav glas dok ne dođe sestra, prostrijeli nas pogledom i onda zašutimo.

Kao djevojčica, moja je majka vidjela trupla kako plutaju rijekom. Ljudska su tijela plovila nizvodno, neka sporije, neka brže, a neka bi zapela o debla ili grane. Jednom se jedva suzdržala da ne uzme veliki štap i pogura jedno koje je zapelo. To je tijelo bilo okrenuto licem prema rijeci, što možda je dobro, jer da ga je vidjela, ono bi je sigurno progonilo, sigurno joj to lice do kraja života ne bi dalo mira. Ovako, vidjela je samo potiljak. Ne znam je li to bio muškarac ili žena, niti koliko je godina mogao imati, kaže moja majka jednog ljeta uz rijeku, godinama nakon što se rat završio.

Kad sam bila djevojčica crtala mi je ptičice. Nikad ju nisam pitala koje su to ptičice, kako se zovu. Sve su bile male i šarene. Ja sam ih precrtavala, brzo i bez udubljivanja u detalje, pa bismo ih onda lijepile po sobi i kuhinji. Kad pomislim na djetinjstvo, sjetim se majke i sebe među svim tim ptičicama. Možda je jedino zbog čega žalim što nemam kćer upravo to – da joj crtam tu šarenu radost. One crteže iz djetinjstva sam sačuvala. Nekad otvorim veliku kutiju pa ih prelistavam. Pustim ih da se razlete. Nekad u sobi začujem cvrkut.

Dok stojim pored rijeke puštam teškim mislima da odu. Žmirim i ispraćam ih jednu po jednu. Nekad na licu osjetim suze, kao one zime kad sam stajala pored jezera Wannsee, a suze nikako da se zalede. Te je zime sve bilo dobro, ponavljale smo to. Ja sam bila na sjeveru, majka je bila na jugu, rijeke kojima plove ljudska tijela bile su daleko od nas. Neka su tijela plovila brže, neka sporije. Neka su i danas u tim rijekama. Čekaju da netko uzme štap i pomogne im. Te smo se zime tako dogovorile – ja ću otići na jednu stranu, ona na drugu, i sve će biti dobro. Bit ćemo opet skupa kad sve prođe.

Jedna zima se pretvorila u tri. Moje tri su se nakon toga utrostručile. Majka se u međuvremenu vratila, jer sve je prošlo. Ja sam i dalje stajala kraj jezera Wannsee i lijevala suze. Grižnja savjesti počela mi se razlijevati po utrobi. Život mi se pretvorio u zimu. Odlučila sam se vratiti.

Kad sam se vratila, nisu prošle niti tri godine i majka je morala u dom. Ptičice u njezinoj glavi su se svako malo razlijetale. Tamo će dobiti bolju skrb, govorili su mi i ja se nisam opirala.

Ako se ova rijeka prelije, ona će sa sobom odnijeti sve naše živote. Zamišljam ju kako polako ulazi u kuće, neke joj se opiru, zamandaljene, neke joj odmah otvaraju vrata i prozore. Rijeka uzima pokućstvo i ljude, skida slike sa zidova, otvara ladice iz kojih isplivavaju stara dokumenta, izblijedjela tinta stapa se s vodom. Sa zidova otpadaju slojevi, tapete i komadi žbuke plove dalje. Zidovi ostaju ogoljeni, iz njih progovaraju priče. Neke kuće tiho zacvile.

Rijekom će doploviti i ona trupla, koja više nisu trupla, to su sad himere. Izronit će i zaplesati nad vodom. Njihovi će se obrisi nazirati u izmaglici. Neka ću prepoznati, neka će me prepoznati. Neka će lica tražiti moju majku. Jedna će svilenom ešarpom krenuti ka njoj. Gradom će se razlijevati njen ustrajni šapat: Do-đi, Do-đi, Do-đi. Ali moja majka neće doći, ona će lebdjeti nad rijekom, smirena i nasmijana. Njene će je ptičice nositi u kljunovima, moju majku – paučinu. Njena sijeda kosa će se uplesti s vrbama u cvatu, njene će oči ponirati u dubinu rijeke, ona će pjevušiti: Vo-lje-la-sam-te, Vo-lje-la-sam-te.

Na dnu rijeke vidjet će svoje roditelje, pola stoljeća mlađe od nje. Oni će joj pružati ruke, ali ona im neće otići u zagrljaj. Zna sve o njihovom logorskom životu, cijeli njezin život bio je samo to: logor u kojem su oni skončali, obljetnice, spomenici. Ovoga puta će ona njih ostaviti.

Malo dalje ugledat će i njega. Gust zimski dan, miris njegove uniforme, grube šake. Tražio je njenu kćer. Gdje je ona?!, vikao je. Moja je majka šutjela. Onda je legao na nju i raširio joj noge. Gledala je njegove perlin plave oči.

Danima kasnije moja majka će samo šutjeti. Godinama kasnije crtat će ptičice i povremeno se zagledati u ništa. Kad ugleda njegovo tijelo, majka će uzeti veliku granu i gurnuti ga, neka ode.

Često kad joj dolazim u posjet u dvorištu doma vidim kombi. Znam da je u njemu lijes. I moju će majku udobno smjestiti u jedan takav. Ne opirem se toj misli. Toga dana će niz moje blijede obraze teći neke trome suze, a zbor njezinih sustanara pjevat će: Sve ptičice iz gore, sve ptičice iz gore…

Danas ću je pitati u kom mjesecu želi otići.

Miris

Milica Rašić

Nazvala sam je Ina.

Moja majka se zvala Alma. Ja se zovem Almina. A ona se zove Ina.

Kad ovako poređam naša imena, zvuče mi smešno. Kao brzalica. Alma Almina Ina, almaalminaina almalminaina. Nevešt pokušaj da se imenom zakrpi život.

Ina nije upoznala Almu. Alma, moja majka, umrla je u tran-sportu, pred granicu. Sećam se, dva vojnika su je pridržavala, jedva je stajala zgurana među ljude u vojnom vozilu. Bilo ih je previše, tih blatnjavih ljudi i malo manje blatnjavih vojnika. Vojnici su se kockali sa smrću prevozeći nas, nepoznate jadnike do granice. Izgledali su kao da ne rade ono što rade, pogleda uperenog iznad naših glava i pomalo ukoso, da ne bi videli. Ni nas, ni sebe. Kao da nas pogledom uklanjaju, skraćuju vreme kojim nam produžavaju život. Do granice. A onda nas preuzimaju neki drugi.

Alma, moja majka, naprosto je izdahnula. Kao da je bila umorna od svega. Nisam joj zamerila. Glava joj je klonula na rame vojnika koji ju je čvrsto držao za nadlakticu. Njegove oči već dugo su bile na pola koplja. Izgledalo je kao da su oboje stojeći zaspali.

Rekla sam im da je iznesu i ostave pored nekog drveta čim skrenemo s puta i približimo se šumi. Pogledali su me kao da govorim strani jezik.

„Ali ona vam je…”

„Da, majka mi je. Ali mrtva je. Ne mogu da je nosim sa sobom, a vama je teret. Možete i da nastradate.”

I dalje su samo zurili u mene, nemo i umorno.

„Nemojte da nastradate zbog žene koja je već mrtva. Bacite je.”

Alma je kriva što sam takva. Beskrupulozno racionalna govo-rila je. Moraš biti beskrupulozno racionalna ako želiš da preživiš. Tada sam je slušala, svoju mrtvu majku, a vojnici su poslušali mene. Čim smo zamakli s puta, zastali smo, ugasili farove, sačekali nekoliko minuta da budemo sigurni da niko ne ide za nama, a onda su otvorili vrata.

„Čekajte!”, viknula sam.

Prišla sam joj, pocepala kragnu s njene prljave bele košulje i stavila je u džep.

„Može”, rekla sam i okrenula leđa.

Dugo nisam prinela nozdrvama Alminu kragnu. Nisam ni plakala. Čuvala sam suze za bolja vremena.

Nisam gledala dok su je iznosili. Mislim da su bili nežni jer nisam čula udarac tela o tlo. Samo takvi vojnici mogu biti izdajnici, pomislila sam. Imaju previše obzira. Iako je to bilo nemoguće, osetila sam miris truleži koje će uskoro poprimiti Almino telo. I dalje je to netaknuto obličje moje majke, to telo što leži na obodu šume, na kiši, i dalje je to lice stare i nekada lepe žene. Ali to lice je već bilo samo maska, a njeno telo hrpa kostiju i mesa kojima kiša pomaže da brže postanu hrana za zemlju. Čiju zemlju prošlo mi je tada kroz glavu.

*

Almaalminaina. Ponekad mi niotkud dođe brzalica, dok prostirem veš ili kuvam ručak.

Ina, moja ćerka, dugo me nije pitala o ratu.

Jednom je došla iz škole mašući nekim papirima, s osmehom od uva do uva.

„Vidi, mama! Dobila sam nagradu!”

„Je li? A za šta si dobila nagradu?”

Bez reči mi je pružila papir i zatvorila se u sobu.

Bila je to priča. Njena priča. Zapravo, moja priča. Pisala je o ratu iz kojeg smo izašle, kako je napisala, kao pobednice. Ona, još nerođena i ja, koja sam usput izgubila majku. Pisala je o doživljaju koji nikada nije imala, ali ga je iskonstruisala, kako sam tada zaključila, po pričama koje je izguglala na internetu. To me je podsetilo na Almu. Zatvaranje u sebe i mozganje.

Ušla sam u njenu sobu, bacila papire na krevet.

„Nemaš ti pojma o ratu.”

Ćutala je, unapred oborenog pogleda.

„Ali priča je lepa.”

Za Inu, rat je nešto daleko, nešto o čemu se čita dok se pije kakao i jedu urme. Za mene, rat je tupo kidanje među preponama, kad prkosno ćutiš a za taj tvoj prkos nema mesta na tom skučenom svetu, kad ne znaš da li si već mrtva jer ovako nešto se ne oseća kad si živ, moliš se u sebi da brzo prođe i ne bude mnogo krvi, kad misliš da ćeš im na kraju svima pljunuti u lice, svoj četvorici. Ipak, kad uspeš da ponovo staneš na noge, polako jer ih jedva osećaš, oni su već otišli.

Ina me nikada nije pitala ko joj je otac. Ne pitaj pitanja na koja znaš da nema odgovora govorila je Alma, moja majka. Ne znam kako, ali Ina je to znala.

Almina bela kragna nije mirisala na trulež. Kad sam to shva-tila, kad sam je najzad prinela nozdrvama, plakala sam kao kiša. Ona kiša što je kvasila Almino telo u šumi. Nadam se da su je položili na leđa, licem ka nebu. Barem nije bilo sahrane prošlo bi mi kroz glavu svaki put kad bih pomislila na njeno beživotno lice na zemlji. Rat je bio izgovor, eto neka korist i od njega. Mrzim sahrane. Gomila ljudi koji gube vreme sa nekim ko više nije tu govorila je Alma. Svidelo bi joj se što nije sahranjena. Samo da su je okrenuli licem ka nebu.

Kragna je mirisala na lavandu. Alma je gajila lavandu u dvorištu i bacala polumokru odeću na nju da se poprimi miris. Dvorište nam je zbog toga izgledalo neuredno, kao da su psi raznosili odeću po grmlju, ali smo zato neprestano mirisale na lavandu. To je bio nezaboravan miris. Čist, neukaljan. Jedan miris govorila je Alma. Nije volela parfeme jer svašta stavljaju u njih. A lavanda je lavanda.

Kako je moguće da nekog više nema a njegov miris ostaje? Sećanja nisu ništa u poređenju s mirisom. Sećanja postaju blagonaklona kako prolazi vreme. Miris je nemilosrdan, on je živi dah tela koje više nije živo.

Mesecima sam udisala miris lavande s Almine kragne, dok nije ispario.

*

Ina je me i dalje nije pitala o ratu. A onda je odlučila da studira međunarodne odnose. Dobila je stipendiju za studije u inostranstvu i počela da se sprema za odlazak. Iako je nisam pitala, znala sam zašto želi da ode baš tamo. Što sam više ćutala o ratu, to je ona snažnije želela da ga proučava, i to baš na zemlji gde se događao. Opet ništa nećeš saznati o tome, dete govorila sam joj u sebi. Nikad nećeš osetiti kako miriše rat. Zato sam je i pustila da ide.

Veče pred put, ušla je u moju sobu i otvorila orman. Hoću da ponesem nešto tvoje rekla je. Nisam znala šta će joj moje stvari kad i svojih ima previše, neke je nevoljko ostavila jer u koferu više nije bilo mesta. Tumarala sam po kući i pretvarala se da nešto radim, da je dan kao i svaki drugi. Nije smela da nasluti suze spremne da nahrupe svakog časa, samo ako zastanem.

Alma, moja majka, neprestano je tumarala po kući. Njeni koraci bili su kao neprekidna muzika, kao kloparanje voza. Zvuk njenih koraka za mene je bio dokaz da vreme nije stalo. Možda je i Ina tako čula moje korake. Kad ode tamo, više ih neće čuti.

„Šta ti je ovo? ”, viknula je iz dubine ormana. Ušla sam u sobu, a Ina je sedela među razbacanim stvarima i u ruci držala Alminu kragnu.

„Šta je to, mama? Miriše na lavandu.”

Almaalminaina almaalminaina. Plakala sam kao kiša.

Kućica u šumi

Alma Tabak

Dok je užurbano hodala kroz šumu, pod čizmama joj je šuštalo lišće. Povremeno bi zaškripao pokoji kamenčić, što bi joj prekinulo tok misli. Disanje joj je sa svakim korakom postajalo sve glasnije, tako da se fokusirala na sopstveni dah. Probadajući bol u desnoj nozi bio je iritantan, ali ga je ignorisala zamišljajući kuću u kojoj je trebala biti još prije pola sata.

Pogledom je preletjela preko stabala koja su spokojno sta-jala s obje strane uskog puta. Jesen je krošnje obojila u nijanse zlatne i crvene. Samo je lišće pod njenim nogama već prelazilo u smeđu boju. Voljela je tu šumu i taj put kojim je kročila svaki put kada bi došlo vrijeme da se nađe sa Zoranom. Inače je stiza-la prije njega, ali ovog puta je kasnila i bojala se da ga neće zateći, da će on otići misleći da se ona neće pojaviti. Zbog toga je ubrzala korak.

Nakon desetak minuta se u daljini pred njom ukazala drvena kućica. Iako je dan bio hladan, osjetila je da joj je majica ispod džempera mokra od znoja. Provjerila je prstima potiljak ispod kapuljače. I on je već bio oznojen. Još par koraka do drvene ograde...

Širom je otvorila kapiju, ušla u dvorište i zatvorila je iza sebe. Prije nego što je otvorila vrata kuće, okrenula se i pogledala da je ko nije pratio. Radila je to svaki put, iako je znala da je nema ko pratiti.

Iz unutrašnjosti kuće ju je zapahnuo topao zrak. Vatra u kaminu je već gorjela. Izula se na samom ulazu, kako drveni pod ne bi uprljala blatom sa cipela i unijela unutra lišće. Zatim je skinula kaput, duboko udahnula i zvučno izdahnula prije nego što je kaput bacila na kauč ispred kamina.

„Već sam se zabrinuo”, rekao je muškarac smiješeći se dok ju je posmatrao s praga sobe u koju se ulazilo slijeva od kamina. „Oprosti”, izgovorila je zadihano. „Nisam stigla ranije. Morala sam nešto obaviti prije nego što sam krenula.”

Zatim je sjela na kauč, gurnuvši na stranu svoj kaput. Duboko je disala da što prije smiri zvuk vlastitog bila koje joj odzvanja u ušima. On nije mogao procijeniti da li je nervozna. Djelovala je opušteno, ali i uznemireno, zbog žurbe. Još uvijek glavom naslonjen na okvir vrata, upitao je: „Jesi za čaj?” Samo je kimnula glavom, ne odvraćajući pogled od vatre u kaminu. Godila joj je toplina, ali joj je smetalo što je oznojena. Podigla je kosu i svezala je na vrh glave, kako bi joj se vrat što prije osušio. Čula ga je kako hoda po susjednoj sobi i otvara ladice sa šoljama za čaj. Zavrnula je rukave i približila dlanove plamenu, uživajući u toplini iza stakla.

Dok se približavao noseći šolje, ona i dalje nije skretala pogled s plamena. Spustio je šolje na stol ispred nje i uzeo njen kaput, pa ga objesio o kukicu na ulaznim vratima. Osjećala se pomalo djetinjasto i postiđeno što to nije uradila sama, ali nije ništa rekla. Po mirisu je osjetila da je napravio čaj od šipurka.

„Je li zaslađen?”, upitala je. „Da. Znam da ne voliš nezaslađen šipurak”, nasmijao se Zoran i sjeo par centimetara dalje od nje. „Jesam li ti nedostajao?”, upitao je vragolasto se smiješeći.

Ona ga je na to samo pogledala, uzvratila osmijeh i uzela šolju čaja. „I?”, nastavio je on kao da nije ni očekivao odgovor na svoje pitanje, „ima li šta novo? Kako su nam djeca?” Otpila je gutljaj i odgovorila: „Ma u redu su. Znaš kako je – taman prođe jedan belaj, naleti novi.” Nakon zadnje riječi se nasmijala, otpila još jedan gutljaj i nastavila: „Srećko je krenuo u školu, a Saru puca pubertet. Šta da ti kažem?” „A ti? Kako si ti?” – upitao je on. “Ma ja sam kao i uvijek”, rekla je, i dalje izbjegavajući da ga pogleda.

„Mislim, teško je, ali šta ćeš.” Nakon narednog gutljaja je nastavila s pričom, i dalje zagledana u šolju i njen sadržaj. „Mislim da se njih dvoje već navikavaju na cijelu situaciju, iako im naravno nedostaješ. A kad odu na vikend kod djeda i nane, počistim kuću, isplaniram šta treba da se uradi naredne sedmice i to je to. Iz sedmice u sedmicu. Iz mjeseca u mjesec.”

„Koliko dugo se nismo vidjeli?”– upitao je on mirnim glasom. „Godinu dana”, uzvratila je i dalje ne gledajući u njega. Kako on nije ništa odgovorio niti prokomentarisao, okrenula se prema njemu i zagledala mu se u lice. „Nisi se promijenio ni sekunde”, rekla je i osmijehnula se. Zatim mu je vrhovima prstiju lijeve ruke dodirnula obraz dok je u desnoj i dalje držala šolju čaja. On je sjedio s ozbiljnim izrazom lica i samo je posmatrao. Imao je oči koje su joj oduvijek djelovale potpuno crne, iako je nekad negdje pročitala da crna boja očiju uopšte ne postoji. Kosa mu je također bila crna, uvijek nekako neuredna, ali to mu je pristajalo. Mrzila je uglađenost kod muškaraca.

Imao je crne istaknute obrve i lijepe simetrične crte lica. Usne su mu djelovale nekako male za muškarca njegove visine, ali su bile pune. Kad bi se smijao, otvorile bi se u široki osmijeh i otkrile zube uredno poredane i bijele. Njegov osmijeh je i najgore trenutke mogao ispuniti vedrom utjehom.

Kada je otišao, svijet joj se srušio. Prvi put ga je srela godinu dana nakon tog odlaska – u toj drvenoj kućici koju je naslijedila od djeda Sinana, samotnjaka koji je više vremena provodio u šumi nego sa ženom i djecom. Niko nije bio posebno zagrijan za tu kućicu nakon njegove smrti. Ni djeca, ni žena. Da se njih pitalo, najradije bi je spalili, pošto je kućicu volio više nego njih i pošto je više vremena provodio uređujući kućicu nego s njima. Njen otac je to bezbroj puta ponovio. Na njeno inzistiranje kućica je nakon djedove smrti pripala upravo njoj. I niko se nije bunio. Da je u blizini bila voda ili da je ikome bila i po čemu interesantna, neko bi se sigurno pobunio. Ovako su kućicu bez pogovora predali dostojnoj djedovoj nasljednici; porodica je i nju i djeda smatrala osobenjacima. Činjenica da se udala za Zorana samo je pojačala to ubjeđenje. Bilo je nekako i prirodno da kućica pripadne njoj.

Kućicu joj je pokazao djed u jednoj od rijetkih prilika kad bi se udostojio da dan provede s porodicom. Tog dana je sve unuke odveo u šumu. Ona je, za razliku od svojih rođaka, doživjela kućicu kao skriveni zamak u kojem će moći da čuva svoje snove i odmara se od ostatka svijeta.

Kada je došao rat i tolike kuće bile spaljene i uništene, djedova kućica je nekim čudom ostala netaknuta. Ili nikome nije bila zanimljiva ili je jednostavno imala ludu sreću. Kad je djed umro, pred sami kraj rata, ona je čekala priliku da sve što je naslijedila zamijeni za tu kućicu. Ta prilika se ukazala par godina nakon rata. I niko se nije bunio.

Nakon zadnjeg gutljaja je spustila na stol šolju i naslonila se na uzglavlje kauča. Nijedno nije progovaralo. Osjetila je da se neznatno primaknuo, pa naslonila glavu na njegovo rame. Ne mijenjajući položaj tijela, on joj je lijevim dlanom dodirnuo kosu i sklonio joj s lica pramen koji se odvojio od svezane kose. „Primijetio sam da si donijela dosta knjiga”, rekao je. „Da. Nekako najviše volim da čitam ovdje. Kod kuće ne stižem. A ovdje mogu i da pišem”, odgovorila je. Zatim se uspravila i pogledala ga: „Kako to da dođeš samo na godišnjicu?” On se nasmijao i slegnuo ramenima: „Nije namjerno. Jednostavno je tako”, odgovorio je. “Pomislila sam da im kažem za tebe,” rekla je, „ali iskreno ne znam kako da to izvedem. Ne znam ni da li bih trebala.” „Mislim da ne bi”, odgovorio je, „pusti ih da žive onako kako su navikli. Bit će oni dobro, vjeruj mi.”

Zatim ju je zagrlio, a ona zatvorila oči. Imala je potrebu da ga dotakne, da strgne odjeću i sa sebe i sa njega, ali se nije usudila. Uostalom, bilo je dovoljno što je tu. Kao da se nekako bojala da se nakon toga ne bi više nikada pojavio. Uostalom, ni on nikad nije pokušao da napravi prvi korak. Nikada više nakon onog odlaska.

Kroz prozor su krošnje stabala bivale sve manje vidljive. Noć je počela da pada. Pred njima je bila cijela noć. Za razgovor. Za zagrljaje. Za spokoj koji je osjećala svaki put kad bi samo sjedio pored nje. Obgrlila ga je rukama i pogledala kroz prozor, tražeći pogledom bijelu nadgrobnu ploču pored ulaza u dvorište. Sve se slabije vidjela. Ujutro će s nje skloniti suho lišće i ukloniti prljavštinu s kamena. I ponovo će prihvatiti činjenicu da je Zorana odveo geler koji ga je pogodio u potiljak.

„Nasut ću nam još čaja”, rekao je, pustio je iz zagrljaja i odnio šolje u susjednu sobu. Ona je uvježbano skrenula pogled. Nije mogla da gleda ranu na potiljku koja se s godinama nije mijenjala i iz koje još uvijek lipti krv.

Maline

Goran Paladin

Zovem se Šemso. Kad uberem maline, slažem ih u mjerice, mjerice u kašete da se maline ne podrobe, kašete jednu na drugu pa u kombi i vozim na prodaju. Ljudi kažu da nigdje nisu probali takvih malina kao naših, srebreničkih. Mnoga polja su danas pod malinama. Najbolje je da se sade u trake pa izdaleka izgledaju kao vinova loza, ali izbliza se vide niski grmovi i drugačiji list. Vrijeme je da se novi nasad zasadi. Već je petnaest godina kako uzgajam maline ovdje. Ne mogu ih više jesti. Nije da ih ne volim, ali njihov okus za mene više nije okus voća.

Moja zemlja je blizu grada. Nema je puno. Često mi pomogne susjed Obrad, a i ja njemu kad zatreba. I on uzgaja maline. Pitat ću ga da mi pomogne uzorati za novi nasad. Mogli bi već sutra na posao.

Razgovarao sam s Obradom. Dogovorili smo se za polovicu na dvije godine od prvog uroda. Nemam novaca. Plaćam malinama. Obrad se nedavno vratio iz Beograda sa zanatom. Otvorio je radnju u gradu s lijepim izlogom i natpisom Obućar i Express popravci. Malo je posla za takvog obućara tu kod nas. Onda je i on počeo saditi maline na djedovini. Sad bar od nečega živi, a cipele popravlja tu i tamo, pokojem susjedu. Da nije djedova i djedovine i ja bih bio skapao.

Kasno ljeto je dobro za oranje. Zemlja je topla i suha. Irfan nam je posudio traktor pa smo krenuli. Ja, koji znam gdje je međa, stojim na dnu padine i navodim Obrada. Štapom mu pokazujem iz daleka da bolje vidi. Prva brazda je najvažnija. Od nje se odmjeravaju ostale. Kad je izorao prvu i okrenuo traktor, krenem za njim po brazdi. Baš je dobra. Izvaljena zemlja izgleda kao debela zmija koja se sunča na livadi. Gliste i maleni kukci sklanjaju se sa sunca, a pauci bježe kad na njih padne sjena. Ali ima tu i još nečega.

Sjednem na pete i gledam. Kost. Bijela i uspravna. Gurnem ju malo štapom. Ne da se. Tko će ovdje saditi maline... Čujem kako se traktor približava i Obrada kako viče. Gasi traktor. Cvrčci glasno preuzmu pjesmu. Čučne i on s druge strane brazde i gleda.

Poznavao sam njegovog oca. Bio je jedan od Bearinih. Ne zna to Obrad, ali zna da su me našli žicom vezanog i začudo živog. Uhvatim se kako pipam ljubičaste ožiljke na zaglavcima, a onda se pravim kako trljam ruke kao da ih perem. Gledamo tako, u brazdu među nama, u kost, u ruke, svugdje samo ne u oči.

„Idem po vreću“, kažem. „Pali mašinu, još ima vremena do ručka!“

Odlazim do garaže i uzimam par vreća od gnojiva. Valjda će biti dovoljno. Uzimam i vile. Na mjestu gdje je ona kost zabodem vile i pokušam prevrnuti grumen, ali ne ide. Izvlačim kost rukama i stavljam u vreću. Moj sin bi bio dvije godine mlađi od Obrada da je poživio. Polagano hodam dalje po brazdi i tu i tamo se sagnem. Traktor brekće i ore. Vreća se puni. Na nekim mjestima ima rasparane tkanine. To ne diram, nego guram štapom pod zemlju.

Kad je sunce već bilo visoko odskočilo, krenem u hlad pod orah, bacim vreću i glasno zazviždim Obradu. Odlazim u kuću, perem ruke i donosim hrane. Po rastočenom kabelskom kolutu koji glumi stol trče veliki mravi. Rasprostirem krpu i vadim kruha, mesa i paprike iz košare i dva hladna piva. Sjedam na panj i čekam Obrada. Sjeda i on. Šutke jedem i zalijevam pivom. Obrad gleda pred sebe. Preko stola u vreću. Ne jede. Malo piva je otpio, ali je i to sad ostavio. Hladna boca se rosi i pravi mokri trag na stolu, a veliki mravi povremeno dolaze i ticalima ispituju.

„Ajde jedi. Još je dosta posla pred nama...“

Možda sam vreću mogao negdje skloniti. Obrad ustaje i odlazi. Čujem kako pali traktor. Pospremam stol i nosim stvari u kuću. Čujem kako traktor radi. I Irfanu će trebati dati malina ili kupiti goriva.

Popodne sporo odmiče. Sunce se zalijepilo na nebo. Upravo sam štap polomio pa idem prema garaži. Sve zajedno sedmero mojih je nestalo iz Srebrenice. Za troje od njih se još ne zna gdje su. Možda su tu negdje. Stojim ispred garaže i gledam u nered, u iznošene blatnjave cipele za polje i hrđavi alat. Ugledam i lopatu pa ju uzimam. Traktor je odjednom utihnuo. Pogledam prema njivi i vidim Obrada kako kleči iza traktora. Zovem ga, al’ ne odgovara. Uzmem lopatu i još jednu vreću od gnojiva i krenem prema njemu. Opet su cvrčci preuzeli pjesmu. Nađem ga kako kleči nad brazdom. Ono što je plug prevrnuo u zadnjih par metara nije zemlja nego jedan nered ljudskih ostataka, razne odjeće i jedan zaprljani gumeni Pajo Patak. Obrad kleči s licem u dlanovima i jeca. Sunce na zalasku obasjava mu potiljak i vrat. Košulja mu je mokra od znoja. Moj sin na kraju ljeta imao bi potpuno plavu kosu. Dižem lopatu iznad glave. Moj sin je igrao rukomet na lijevom krilu za školski tim. Ni za njega se ne zna gdje je. Već mi drhte ruke i kao da mole da ih spustim, ili ja njih molim za olakšanje.

„Nemoj, Šemso“, čujem glas kako govori i osjetim ruku na ramenu. Irfan je. Došao je po traktor.

„Dođi“, reče.

Sjedamo u hlad. Donosim iz kuće tri piva i vidim da vreća više nema pod orahom. Veliki mravi trče po stolu, a mi pričamo o malinama.

*

Posadili smo oko dvije tisuće i sto sadnica malina tog kasnog ljeta. Nikada maline nisu rodile kao tada. Bile su velike, crvene - i sočne.

Krojf

Milena Babić

Za stolom od borovog drveta, kroz prozor posmatra prizor sasvim različit od onog koji je kao dete posmatrao u zimska jutra dok je majka stajala za šporetom kuvajući mleko. Nikada nije voleo miris vrućeg mleka. Seća se kako ga je majka molila da ga pije jer nema ničeg zdravijeg na ovom svetu od šolje toplog mleka. Seća se majčinih debelih listova pod najlon čarapama boje kože, njene retke kose skupljene u punđu i razmaka između zuba zbog kog je izgledala kao da nikada nije sasvim odrasla. Seća se, onda, i kako mu je, dok je studirao, autobusom slala pakete sa suvim mesom, kuvanim mladim graškom i orasnicama, i kako mu se, dok je umirala, smešila kao da ga ohrabruje, kao da hoće da mu kaže da ni taj kancer koji izjeda utrobu čoveku ne može ništa. Čovek je čovek i čovek je srećan dok god je svoj i slobodan, dok god radi kako u srcu oseća.

Čuo je da je majčina mala kuća od blata izgorela. Čuo je i da je groblje, sa sve kostima njegove majke i razmakom između zuba, porušeno. Zatvara oči i zamišlja sve to o čemu mu pričaju i to izgleda kao neki film, kao da nije stvarno. Ne želi više nikada da ode tamo, ne zato što je svestan toga da bi otkrio da je stvarno, već zato što veruje da kad jednom odeš, više nemaš prava da se vratiš. Nema prava da se vrati pa sve i ako do kraja života bude žudeo za ukusom onih divljih jabuka što rastu pored zemljanog puta i mirisom meke trave na kojoj je šutirajući krpenjaču i dobio nadimak Krojf.

Ovde gde sada živi svi se čude što do sada nije našao bolji posao. Tamo gde je živeo pre bio je nastavnik u gimnaziji. Vodio je učenike u pozorište i nosio mantile i uglancane cipele. Imao je ženu koja mu je peglala košulje i na kuhinjski sto stavljala vazu sa mimozama. Rastali su se kada je počeo rat, isprva na kratko, na nekoliko nedelja, a onda se to kratko pretvorilo u mesece i godine i zatim u zauvek. Čuo je da se ponovo udala i da ima dete. Pita se da li i dalje škilji kada rešava ukrštene reči. Pre neki dan je napunila pedeset, setio se toga iako nije želeo. Setio se i kako ga je uvek zadirkivala što je starija od njega, iako samo nekoliko dana, i kako je, želeći da zatrudni, nesvesno preplitala prste na praznoj materici.

Svi se čude što mu sada nije važno što nosi krpljeni kaput i što nema novca da plati račun za struju, a zima se približava, dan je sve kraći i on mora da pali sveću već u pet sati da bi video da čita. Nude mu pozajmice koje on odbija uz sleganje ramenima. Čude se kako može tako da živi i zašto nešto ne promeni, ima pred sobom još gotovo pola života, zar misli da ga provede u toj straćari bez struje, u tom krpljenom kaputu. Krojf ćuti, nema volje da im objašnjava da ne možeš živeti jedan isti život dva puta, ne kada ti je izgorela roditeljska kuća a fotografiju jednog od onih učenika koje si vodio u pozorište video si na čitulji u dnevnim novinama i palo ti je u oči kako su mu pod uniformom ramena uska, kao da je i dalje ono isto dete koje se preznojava jer ne zna deklinacije.

Svi se čude osim Vere koja radi u mesari. Vera ispod krvave kecelje nosi cvetne bluze i ima razmak između gornjih jedinica kao i njegova majka. Vera mu često pokazuje taj razmak jer se stalno smeje – i ona izgleda uvek radi kako u srcu oseća. Smeje se dok mu u novinski papir uvija pileća srca i bupce. „Izdinstaj sa dve glavice crnog luka i biće ko bog,“ kaže približavajući usnama tri skupljena prsta. Kaže to tako da mu, što bi se reklo, ide voda na usta. Ovi drugi ne razumeju zašto jede bupce kada bi, ako bi se malo potrudio, mogao da jede odrezak. Vera se smeje. I ona je došla odnekud, zna šta je čoveku potrebno da bi bio srećan. Zna da kad tako dođeš odnekud odakle nisi želeo da odeš, sreća može da se umota u masni novinski papir. Zato Krojf svake subote pešači dva kilometra do njene mesare. Ponekad ona posle posla pešači do njegove kuće i tamo igraju tablić. Vera sriče dok sabira. Starija je od njega. U vreme kada je ona odrastala devojčice sa sela su išle u školu samo četiri godine. Rukopis joj je nesiguran, iskrivljen ulevo, video je to kada je iz torbe izvukla lekarski recept na čijoj je poleđini bio zapisan recept za tulumbe. Ponekad mu Vera priča kako ju je deda u konjskoj zaprezi vozio na vašar i pokazuje mu fotografije koje joj ćerka šalje iz Australije. Unuka je videla samo jednom, imao je tada godinu dana, a sada ima već sedam. Niz obraz joj sklizne suza koja pod svetlošću sveće blista i koju ona brzo hvata između dva ogrubela prsta. Pod noktima joj je crveno od životinjske krvi i ruke joj mirišu na hlor.

Za rođendan, Vera mu donosi tortu sa tri korice i roze fondanom. Prekuvala je fil pa šećer krcka. Krojfa bole desni dok žvaće Verinu tortu, ali ne bi joj to rekao ni za šta na svetu. Zašto i da joj kaže, kad je to zaista najlepša torta koju je ikada jeo. Vera se smeje, razmak između gornjih zuba joj je toliki da kroz njega može da provuče jezik i Krojf misli kako je to sigurno i radila dok je bila devojčica. Žvaću tortu i smeju se. Noć pada. Krojf ubacuje cepanicu u šporet i pali sveću.

Kada isprati Veru, Krojf sedi za stolom sa otvorenom knjigom pred sobom. Ne počinje da čita odmah. Prvo zatvorenih očiju osluškuje nerazgovetne glasove iz dvorišta baletske škole u zgradi prekoputa. Pomisli kako balerine imaju suknje od tila boje Verinog fondana i iskrivljene nožne prste. Zatim ustaje i kuva čaj. Greje prste čvrsto držeći vrelu šolju. Kažu da će ova zima potrajati, mora da štedi drva.

Pod plamenom sveće slova najpre počinju da poigravaju, zatim se izobličavaju i izdužuju pre nego što nestanu pod njegovim sklopljenim kapcima. Krojfova glava lagano pada na sto od borovog drveta. U snu, Vera se smeje. Plamen prvo zahvata listove knjige koji se uvijaju i cvrče, zatim Krojfovu kosu, zatim njegov krpljeni kaput prebačen preko naslona stolice. U snu, Krojf pita Veru da li je kao devojčica provlačila jezik kroz razmak među zubima.

* Priča „Krojf“ uvrštena je u zbirku po izboru organizacionog tima konkursa Biber.

Terase

Mihovil Rismondo

U nekom zamagljenom periodu od početka osnovne škole pa do mog odlaska iz te škole u petom razredu, igrali smo se po terasama koje spajaju naše zgrade, a nalaze se iznad parkirališta gdje su se nalazili auti naših staraca.

Nas nekoliko koji smo se nalazili u tom dijelu kvarta bili smo prilično bliski. A terase su bile naše, da na njima činimo što želimo. Na početku smo igrali nogomet, ali kad smo više lopti izgubili upravo zbog visine terasa, te kad su nam starci prestali kupovati nove, odlučili smo se prilagoditi svojoj situaciji malo bolje. Primijetili smo, naime, u nekom trenutku da lopta ispucana dovoljno visoko u zrak i pod pravim kutom može udubiti lim na automobilu koji se nalazi ispod nas. Primijetili smo i to da lopte gotovo velikom lakoćom razbijaju slabija stakla poput onih od pekare našeg albanskog prijatelja, pa smo po svemu sudeći nogomet uskoro morali zamijeniti a) jeftinijim i b) zabavnijim sportom. Tako je nogometna lopta zamijenjena manje okruglim oblicima jajeta i vodenog balona koji su bili mnogo efikasniji projektili u pogledu parkirajućih automobila, ali i stakala one pekare.

Najviše smo voljeli kad bi došla zima. Snijeg je bio besplatan, bilo ga je posvuda, a grude su se ispostavile kao najefikasniji projektil od svih. Naime, dobro usmjerena gruda pod pravim kutom pogodila bi slučajnog prolaznika mnogo lakše nego, recimo, balon. Kasnije sam shvatio da je riječ koju smo tražili u pogledu fascinacije grudama bila ‘aerodinamičnost’. Iako, moram napomenuti da ništa nije bilo niti približno toliko zadovoljavajuće kao bacanje vodenih balona. Pogoditi čovjeka iz velike daljine vodenim balonom u glavu bilo je jednostavno… najbolje što se tog dana moglo dogoditi. No, vodeni su baloni, iako ne toliko skupi za naše pojmove kao recimo svježa jaja, bili nepraktični. Trebalo ih je negdje puniti pa ih je trebalo nositi na terasu, a važno je napomenuti da ih se moglo donijeti tek ograničen broj, tako da se nikome nije dalo trčati gore, dolje, gore, dolje. Ne, trčanje je bilo unaprijed rezervirano za slučaj u kojem bi nas bijesni slučajni prolaznik, Adis i njegovi starci, ili netko od naših staraca, počeo ganjati po terasi zbog štete koju smo učinili.

Adis. Nikada neću zaboraviti Albanca i njegovu pekaru gdje su podovi redovito bili prekriveni otiscima naših gruda, jajeta, vodenih balona. Ta pekara stoji tamo još i danas, njome upravlja Adis, a u onim rijetkim slučajevima u kojima prolazim pored nje mogu primijetiti da se na podovima i dalje mogu pronaći ostaci projektila bačenih s terase. Ovih dana, međutim, stvari nisu tako jednostavne kao što su bile prije. Jaja su poskupila, djeca su se ulijenila pa im više ne pada na pamet da trče od kafića do terase s vodenim balonima, a snijega više nema ili ako ga ima, ima ga toliko malo da se više ne može napraviti ni pošteni rafal odozgo, s naše terase. Ne, djeca danas koriste drugačije projektile, a debeli Adis, nekadašnji prvoklasni boksač, nekoliko puta u godini mora nadoplaćivati osiguranje za svoju pekaru. Nije da baca novac u vjetar, koliko sam čuo, po pričama svojih starih prijatelja koji još uvijek žive u istim zgradama, ne, nova djeca su pored svoje lijenosti i škrtosti maštovitija od nas. Oni koriste kamenje. Pretpostavljam da je kamen najbolji projektil kada ga se usporedi s našim svetim trojstvom, a gotovo sam siguran da izaziva i najveću štetu, ako bi se odbio od nečije glave, ali moram reći da nisam siguran u pogledu našeg trećeg parametra – a to je zadovoljstvo pri pogotku. Priznajem da, s obzirom na činjenicu da se Adisova pekara već neko vrijeme raketira kamenjem, ova nova djeca imaju nešto brutalniji ukus kada dođe do osjećaja zadovoljstva i postignuća.

Sjećam se, kako bih i zaboravio kad mi je urezano u glavu, jednom je prilikom Adis istrčao iz svoje pekare i počeo nas ganjati po terasama. Mi smo se isprva smijali, jer je bijeg od debelog Adisa bio najapsurdnija stvar koju smo mogli zamisliti – kako bi nas uopće ulovio, pa mi smo bili nogometaši! A on je bio debeli prasac od kojeg nismo očekivali da će nas ganjati satima gore-dolje-gore-dolje po terasama, parkovima, parkiralištima oko naših zgrada. Ubrzo smo se prestali smijati jer više nismo imali zraka u plućima, ne, zrak je bio rezerviran za bježanje, jer se nitko nije htio suočiti s tim pitbulom jedan na jedan. Svi smo znali što se događa kada Adis nekoga uhvati i nismo htjeli riskirati njegovu šaku u svojim zubima.

Bila je zima i hladni mi je zrak već parao pluća. Adis je već u nekoliko navrata popio grudu u glavu, ali to ga nije zaustavilo da nas svojim tempom prati po kvartu. Razmišljao sam o tome da se sakrijem kod kuće, no u tom je planu postojao jedan ozbiljan problem. Naime, da bi mogli konstantno maltretirati Adisa morali smo se skrivati iza kapuljača, maski i šalova koji su prekrivali naša lica – jer, dobro smo znali da je naš kvart dovoljno mali da bi nas Adis mogao dočekati ispred škole, ako bi kojim slučajem saznao tko smo mi.

Morao sam stati na mjestu. Adis je bio nekih pedesetak metara udaljen od mene, a nisam znao gdje su moji prijatelji, pretpostavljao sam da su se negdje sakrili ili su otišli kućama kad su vidjeli da sam ja ostao žrtveno janje. To nije bio prvi put, ali je svakako za mene bio zadnji da sam morao obnašati dužnost janjeta. Pedeset metara dalje, Adis je ubrzao korak. Ja sam se uhvatio za lampu i teško disao. Pitao sam se odakle mu snaga, zbog čega to radi i zašto je toliko bijesan na nas kad sve što smo napravili je to da smo mu raketirali pekaru grudama… Vidio sam da mi se približio na nekih dvadeset metara i pokušao sam potrčati prema stepenicama, no na njihovom sam se vrhu poskliznuo i pao, te se otkotrljao par stepenica niže. Sve me boljelo. Nisam mogao ustati. Podignuo me Adis koji je konačno sustigao moj korak. Skine mi masku s lica i neki čudan osjećaj žaljenja prijeđe njegovim licem. Bez maske, mi smo bili prijatelji. Išli smo u istu školu, znali smo se. Djeca se inače nisu družila s njim iz nekog razloga, ali ja jesam. Ponekad bi se vraćali kući iz škole zajedno, ponekad bi igrali nogomet…

Adis nije ništa rekao. Primio me za glavu i zabio ju u stepenicu, jednom. Dvaput. Triput. Ožiljak mi je ostao do dana današnjeg i ne čini mi se da će ubrzo nestati. Kada sam krvav došao doma, moj stari me pitao što se dogodilo. Ja mu nisam htio reći, ali takav odgovor na njegovo pitanje značio je neposluh i ja nisam želio dobiti remenom. Rekao sam mu od prve do zadnje stvari, sve. Plakao sam. Bojao sam se. Pitao me, nakon moje ispovijedi, što mi je Adis skrivio. Ja sam rekao ništa. Osim toga da je njegova pekara bila na savršenoj lokaciji za gađanje s terase. Stari je rekao nešto u stilu toga da nisam trebao biti ulovljen i da je to jedina greška koju sam napravio. Zatim je ustao i otišao razgovarati s Albancima.

Meni se ipak nije činilo da je to bila jedina greška. Postojalo je još nešto u svemu tome što nisam mogao shvatiti, a što je izlazilo iz očiju mog starog. Nešto što sam shvatio tek kasnije. Volio bih da sam bio pametniji, da sam znao te stvari ranije, jer onda ne bih izgubio prijatelja. Niti bi Adis za mene ikad postao obični šiptar, kao što je to postao nakon što se stari vratio od Adisovih. Vratio se ljući nego što je bio kad je otišao. Vratio se i razgovarao je sa mnom i objasnio mi da takvi divljaci ubijaju kad im netko dođe na vrata nepozvan. Rekao mi je da idući put moram biti spreman.

I ja sam bio.

Mačići u zidovima

Nikola Petrović

Tata kaže da se noću mačići uvlače u zidove barake jer beže od zime.

Seka i ja ih slušamo kako grebuckaju i pište i guraju se jedni preko drugih, pa onda najtiše ustanemo iz kreveta da nikoga ne probudimo, i stavimo šake na zidove da im dodamo našu toplotu kroz daske. I onda tako stojimo dok se ne umorimo i dok se mačići skroz ne smire i zaspu, pa se i mi odvučemo u krevet, ali nekada mačići ne mogu da se smeste pa probude babu, a baba prvo nešto mrmlja, a posle viče da će nas pacovi sve pojesti žive, a onda plače, pa se mama pridigne i trlja oči, a tata iskače iz kreveta i navlači pantalone a još nije stigao da otvori oči.

A seka i ja se već pravimo da spavamo i ja duboko dišem kao da spavam, a seka gura njena hladna stopala uz moja da me natera da ciknem, i onda mama ustane da nas smiri i kaže nam da spavamo, a tata brzo gleda gde smo, i gleda u krug oko sebe jer je mislio da je nešto, pa se pravi da je ljut i preti nam prstom ali mu je drago da je ništa.

Mama kaže da mačiće sigurno hrani neko iz baraka i da nećemo imati mira dok god tata ne zapuši sve rupe, a tata kaže da ne može da im zatvori prolaz i da ih ostavi napolju da pocrkaju od zime. A mama kaže: muškarci umeju samo da se biju, a kad treba da pomognu za kuću, onda ništa ne umeju. I još kaže: pa neće mačke da pocrkaju, zavući će se negde drugde, nisu blesave.

A tata kaže da je ovo njihova kuća – mi smo se kod njih uselili, a sad nećemo da ih teramo da idu negde drugde. I kaže: dosta je toga. Dosta.

Onda i mama i tata ćute malo, pa kažu seki i meni da su vremena teška i da ne treba da se svađamo, a mi ne znamo zašto nam to kažu jer se nas dve nikada ne svađamo.

Posle nas mama istera napolje da pomažemo tati da nađe neke daske oko baraka da može da zapuši te rupe gde se mačići uvlače, ali seka i ja samo šetamo po dvorištu gde nas mama ne vidi, jer se ne trudi ni tata, pa nećemo ni mi.

Ali onda dotrči Sava, komšija iz drugog dela barake koji je uz veliku ulicu i onda malo diše jer je debeo, pa kaže da je baba opet ušla u neki autobus i otišla. I onda tata traži babu po Beogradu ceo dan jer Sava nikada ne vidi u koji broj autobusa je ušla jer je i debeo i ćorav i verovatno zbog toga nema ženu. A mama kaže da budemo tiše jer se to sve čuje, i da je Sava dobar čovek i da ima ženu, ali je žena ostala da čuva kuću tamo, jer njoj neće ništa, jer je ona odatle. I mi se pravimo da nam je sve jasno i ne pitamo ništa više, jer kad mnogo pitamo mama bude tužna i nešto izmišlja i zbuni se – jer ni njoj nije jasno.

Tata uvek pronađe babu pre nego što padne mrak, jer je baba spora i može samo autobusom da ode daleko, ali ne toliko daleko da stigne tamo u staru kuću gde je i krenula, jer ovi autobusi voze samo u Beogradu, a njena kuća nije u Beogradu.

A tata poznaje autobuse jer on vozi jedan takav autobus, samo ne prolazi ovuda kod nas. Ali je jednom kada je mami bio rođendan došao autobusom ispred barake, skroz u malu ulicu, da joj donese cveće i mama se smejala i plakala. I mi smo mislili da je od sreće plakala jer su nekada ljudi mnogo srećni, na primer na televiziji kada je nešto mnogo lepo, ali je baba rekla da plače zato što ga prvi put vidi kao šofera a on je bio gospodin novinar u odelu.

Ali tata kaže da je tamo bio novinar u malim novinama gde je mogao da piše lepo, a ovde nema malih novina, samo velike kao Politika, pa je mogao samo da pomaže u kotlarnici jednom drugu iz vojske. A i to je bilo dobro jer je donosio crni ugalj za našu baraku da nam bude toplo, a da bude toplo i mačićima u zidovima. Jedino mu je žao što mama kaže da je imao nežne ruke a sad su mu nikakve.

Posle mu je komšija Sava našao posao da vozi autobus za keš-pare jer je seka morala da krene u školu i sve joj je trebalo za školu, a to ne može ako nemaš keš-pare.

Ja nisam htela da seka krene u školu i da mene ostavi samu, a ja nisam još mogla u školu jer sam ja specijalna. Ali seka je rekla da će to biti lepo i da će svakog dana sve da mi ispriča i da će tako biti kao da i ja idem u školu, ali se prvog dana vratila tužna i plakala je i ništa mi nije pričala. Posle je rekla mami i tati da su je deca iz zgrada zezala i da joj je učiteljica rekla da treba da govori kao deca iz zgrada i da je onda neće zezati, pa je tata bio mnogo ljut i mama ga je držala za ruke i ljubila u glavu pa posle nije bio toliko ljut.

A posle je došla i učiteljica da se izvini i donela je dve tegle džema (jedan lep, jedan ružan) i rekla je da je htela da pomogne i da će sve biti u redu sa sekom, samo malo da prođe vremena.

Ali seka nije htela više da ide u školu, pa je opet plakala, a tata joj je vezivao pertle i pričao da u školu mora da se ide jer sve u životu mogu da nam uzmu, ali ne mogu da nam uzmu ono što nosimo u svojoj glavi. Zato treba što više da napunimo glave svim znanjem ovog sveta i to sve možemo da nosimo sa sobom gde god da krenemo.

A baba je onda rekla da su njenom bratu Iliji vojnici nešto uradili sa glavom, ali nisam sve čula jer mi je tata stavio ruke na uši, a mama je počela da viče na babu, a seka mi je rekla da je posle stalno, kad se mačići smire u zidovima, sanjala kako babin brat Ilija noću luta između baraka, mlatara rukama i traži svoju glavu u kojoj je svo znanje ovog sveta.

Baba je tatu rodila, samo je tata to izgleda zaboravio, pa ga mama podseti, pa mu bude krivo. A onda bude i mami nešto krivo pa ljulja babu u krevetu dok ne zaspe kada babi budu teški dani.

A ti dani su meni i seki dobri dani zato što nas mama onda pusti da idemo oko zgrada i skupljamo babi divlje šljivcige ispod drveća pa ih baba kuva u onim velikim šerpama što su nam bile pod nogama kad smo putovali u velikoj koloni jer nisu mogle nigde drugde da stanu, a baba nije htele da ih ostavi. Onda to što baba kuva mnogo smrdi i to se zove brlja koju baba pije za lek pa joj budu malo bolji dani i smeje se i onda nam da keš-pare kada joj poštar donese crkavicu, da kupimo bombone, a mi kupimo mačićima salamu da jedu kad je ima u našoj prodavnici.

A tata kad nas vidi kaže da će nas mama ubiti, a mi mu kažemo da znamo da im on daje salamu kad mama ne gleda, a on nam namiguje i srećan je. A on je skoro uvek srećan, osim kada su došli neki glavni ljudi da nam kažu da ovde treba da se grade nove zgrade i da ne možemo više da živimo tu i onda nije bio srećan – bio je isto onakav kao onda kad smo pakovali auto da idemo u avanturu, a to nije bila avantura nego smo došli samo u ove barake koje nisu tako loše zbog mačića a više ne možemo da budemo tu.

Onda je tata pitao onog druga iz vojske, ali i kod njega nema mesta osim da sedimo jedni drugima na glavama, što je i meni i seki mnogo smešno – da svi jedni drugima sednemo na glave visoko, kao da tatin drug iz vojske živi u nekoj kuli. Ali mami to nije bilo smešno i napravila je čudno lice koje nije ni tužno ni ljuto, nego kao da nije mama nego mala devojčica.

Onda se zadesilo to sa tatom, kada je popravljao autobus pa mu je pao autobus na glavu pa je iz nje iscurilo svo znanje ovog sveta koje je nosio sa sobom i više ništa nije znao, samo je ležao u krevetu.

A mama je onda bila stalno tužna i ja je onda zagrlim oko struka koliko mogu da dohvatim i kažem da će biti dobro sve, jer je tata tako uvek govorio dok nije zaboravio kako se govori, i ona mi spusti šaku na glavu ali me ne poljubi u teme, a i ta šaka nije živa, ne pomiče se, samo stoji tamo na mojoj glavi kao mrtva.

Komšija Sava kaže da je tata imao nezgodu na radu i da zbog toga možemo svi zajedno da živimo u zgradi i da mama može da čisti autobuse za keš-pare a da ćemo mi onda isto biti deca iz zgrada. I mama se naljutila na babu jer je rekla: dok jedan ne srkne drugi ne svane, što u stvari znači da je mama nešto kriva i mama posle nije ljuljala babu da spava, a baba je opet ušla u neki autobus, i sada nije imao ko da je traži pa je više nisam videla.

Ali to je bilo posle, a pre je bilo da su mačići porasli u mačke i da su došli ljudi sa velikim mašinama da ruše barake i ja sam htela da ponesem mačke u zgradu, a čika Sava je rekao da one ne mogu da žive tako, i da te životinje što žive u zgradama više nisu mačke i da ako ove moje mačke volim, ne treba da ih premeštam.

A ja ne znam da li ih stvarno volim ili ne volim, i da li će stvarno da prestanu da budu mačke ako ih uzmem, samo se sećam da je nekada bilo lepo kad su bile skroz, skroz male pa su se uvlačile u zidove barake i da smo ih slušale kako grebuckaju i pište i guraju se jedne preko drugih dok se ne smire, a sada je mnogo tišina unutra i ne mogu da spavam, pa nekada ustanem tiho da stavim šake na zid ali znam da tamo nema ništa i ne bude mi lepo, a seka mi mi kaže da je to samo dok se ne naviknem i da dođem pod njeno ćebe, ali mi ne gurne hladna stopala kao nekada nego odmah zaspi zato što je umorna od škole i ja kažem sama sebi, kao da sam velika, da će sve biti dobro, i da ću i ja jednom kao seka da se naviknem da spavam u tišini kao da se ništa nikada nije zadesilo.

Ukus putera od kikirikija

Vesa Ćena

Sećam se kada sam prvi put jela puter od kikirikija, bilo je to u ratu i ja sam bila izbeglica u Gostivaru. Bio je slankast i sladak u isto vreme, ali više slan, veoma neobična kombinacija, toliko neobična kao i činjenica da nisam bila u svojoj kući niti sa celom svojom porodicom, ne znajući ništa šta se dešavalo. U ratu sam imala osam godina i rat je za mene bila neka daleka, nepoznata reč. Sećam se kako smo ja i moja sestra Hana plakale u Gostivaru zbog rata, zbog tate, zbog braće, zbog ovoga i zbog onoga. Plakala sam jer sam bila izbeglica i zato je trebalo da plačem, a zatim bih izlazila napolje da se igram.

Rodila sam se i odrasla bez glasa, jedini način na koji sam komunicirala bio je preko mame. Mama je bila moj glas. Njoj bih sve govorila na uho i ona bi odgovarala za mene, ali kao da je posle nekog vremena naučila odgovore napamet i nije ih više menjala. Kada bih ja htela čaj, ona bi rekla: „Ne, Vesa ne pije čaj“, ili „Dodala sam još pite Vesi, jer joj se u zadnje vreme otvorio apetit“.

Kao peto dete u dvosobnom stanu, nikada nisam imala svoj prostor. Najčešća igra koju sam igrala bila je u kupatilu, gde sam sedela kraj mašine za veš, otvarala njena vrata i pravila se da prodajem karte na blagajni, dok ne bi došao neko kome je očajno trebalo da koristi kupatilo i isterao me napolje.

Ali jednom sam morala da prodam sve karte.

U Gostivaru smo bili sklonjeni u tetkinu kuću, i ceo taj prostor smo imali za sebe. Bila je to velika kuća, imala je dvorište, a u dvorištu je imala i letnjikovac. Igrala sam se sa tetkinom decom, sve je izgledalo mnogo bolje. Samo je nedostajao tata i moja tri brata.

Tamo sam našla nekoliko drugarica, i sećam se kada smo se igrale izbora za mis, kada je došao red da kandidatkinje kažu jednu želju, ja sam s pogledom žrtve rekla: „Ono što želim najviše na svetu jeste Kosovo Republika.“ Onda su i moje drugarice rekle kako žele da Makedonija bude republika i tako smo se zaneseno igrale. Tu reč „republika“ smo čule od odraslih i povezivale smo je sa svačim.

Dva dana pre nego što će početi bombardovanje, mama, Hana i ja smo krenule u Gostivar, bez tate i dvojice braće, koji do tada nisu hteli da napuste Kosovo. Dok je treći brat živeo u Švajcarskoj.

Vesa neće pasulja jer je već jela. A meni su krčala creva.

Drugi put kada sam jela puter od kikirikija bilo je nakon što smo dobili neku pomoć. Nije mi više bilo toliko neobično, možeš da izabereš da se fokusiraš na jedan ukus, i ovog puta sam osećala samo slatkoću. Brat je došao iz Švajcarske i meni i Hani doneo odeću, barbike i rolere. Ali nije izgledao srećan, ni on, ni mama, a ni tetkina porodica. Mama je otišla na granicu da traži svoje sinove, jer joj je tata rekao da više nisu kod kuće, on je ostao sam u dvosobnom stanu. Dok smo ja i Hana mislima bile u Kanadi. Neko je rekao da možemo da otputujemo tamo i mi smo samo o tome maštale.

Gospodine, izvolite kartu. Ubacujem ruku u okrugli bubanj i izvlačim odatle malenog tatu, kome kažem: „Tata, šta radiš tu?“ A on kaže: „Vrati me, vrati me u mašinu, jer će me videti, zatvori vrata, uključi mašinu, neka me odnese voda.“

Ja mu kažem: „Ali mogu da te povedem sa sobom, imam mnogo novca.“ Tata mi kaže: „Ne, ne, neću nigde da idem, samo mi pusti vodu!“

Sutradan, pre nego što ću otići u školu, u tetkinoj kući je bila loša atmosfera – mama je plakala, Hana je sedela pored nje, tetka je obavljala neke pozive. Moj brat je ostavio pismo u kome je napisao da je obukao odelo i krenuo u rat.

Hm, mislila sam kakvo odelo, sigurno je to neko mnogo važno odelo čim su svi plakali. Da li je obukao prljavo odelo, jer je mašina bila prazna? U svakom slučaju, i ja sam počela da plačem, jer sam sve njih videla neraspoložene.

Šapnula sam mami na uho: „Hoćeš li mi kupiti puter od kikirikija?“, ali ona je samo rekla: „Kreni u školu.“

Imali smo matematiku i trebalo je da ponavljamo tablicu množenja, koju nisam mogla da naučim napamet. Ali, bila sam jedina izbeglica u razredu i učiteljica me je mnogo volela. Kad god bi došao red na mene, pitala bih da idem u toalet i tako sam se spasavala.

U tetkinoj kući je bilo sumorno, niko nije hteo da se igra, a mama me je, tobože da odagna neraspoloženje, pitala jedno lagano: Koliko je 5 x 5?

5 X 5 su hm, brojeći prstima po stolu 1, 5, 2, 10, 3, 15, 4, 20, 5, 25. 25 su, 5 x 5 je 25.

Poslednji put kada sam jela puter od kikirikija bilo je dan pre nego što ćemo se vratiti na Kosovo. Znala sam da mogu da mu kontrolišem ukus i izgledao mi je nekako slatko. Bio je sladak, ali ostavio mi je slani ukus, što je osećanje koje će me još dugo pratiti. Nisam znala da ću baš kada se budem vraćala kući sa mamom i Hanom, i ni sa kim više, prelomiti svoje ćutanje i da više neće biti potrebe za maminim uhom.

Mama je mislila da je dobra ideja da moje rolere, pošto ih nisam koristila, pokloni tetkinom sinu, više kao simboličan gest što smo boravili u njihovoj kući. A za mene je to bila propast. Neka što se vraćamo u dvosoban stan, ali da se vratim bez rolera, to nisam mogla da izdržim.

„Ne, rolere neću da mu dam, moji su i nosim ih sa sobom.“

Uzela sam rolere i počela da trčim, rekoh, znam gde je autobuska stanica, otići ću tamo da ih sačekam. Ja sam trčala, a mama je jurila za mnom. Znala sam da će me uhvatiti, ali nisam htela da se predam. Uhvatila me je za ruku i uzela mi rolere. U pogledu sam joj videla da sam je obrukala.

Nisam znala zbog čega je srušen mamin i Hanin svet, ali moj je bio srušen zbog jednog para rolera!

Prevod: Đorđe Božović

Igra: Kraj

Irena Skopljak Barić

(Ponekad sjedim i razmišljam,

a ponekad samo sjedim.

Winnie the Pooh)

Imaš deset godina i prvi si putnik u svemir. Kauboj si, Indijanac, nindža-kornjača, plesač u najpopularnijem boy-bendu na svijetu. Jedna si od njih. Oni jesu ti. Ulica je beskrajna igra škole: devet kvadrata i na vrhu jedan oblak. Baciš kamen u oblak, a on se odbije pa dugo propada u bezdan.

Imaš deset godina i prvi si na ratištu: tataratata. Čučiš u šljiviku iza babine kuće, sad si na trbuhu u zasjedi iza naslaganih drva u Saibovoj šupi, pod trbuhom mekana piljevina, pod bradom plastična puška, spremna, uperena. A igra, kolaž sretnih trenutaka, još traje i tek počinje. Traje li ili tek počinje? To se o igri ne govori. Ona je prostor, ona je vrijeme svih beskrajnih početaka i trajanja. Samo da nikad ne završi. I eto te: već se stvoriš u Sašinom dvorištu, jednim okom ciljaš kroz rupu u ogradi, točno onu koja gleda na raskrižje na ulazu u naselje. Raskrižja su strateška mjesta, to je posve jasno, i zato je dobro da Saša ima tu pukotinu na ogradi kroz koju nadziremo neprijatelja. Kroz pukotinu, da ne lažemo, zapravo vrebamo.

Moja sestra ima trinaest. Rudi ima isto toliko. Oni su veliki i ne pucaju po ulici. Ne voze nebeske utrke. Umjesto jastuka imaju knjige i drukčije maštaju.

U jednom trenutku trijebe Walta Whitmana, u drugom izvode pokus: dvije bijele plastične čaše povezane koncem njihova je telekomunikacija.

Balkon na koji Rudi izlazi iz svoje sobe točno je nasuprot našem sobnom balkonu. Sestra i ja dijelimo golemu sobu, katkad strogo napola, a najčešće zajedno složimo kraljevske odaje od dugačkih zavjesa, dodijelimo svakoj lutki po jednu sobu i onda smo i mi uzvišene i lijepe i mirišemo na ružičasto. To sestra uglavnom radi za mene, ali vidim ponekad da i ona neobično elegantno hoda i drži svaku žlicu u ispravnoj ruci. Dok pijemo čaj iz malih šalica na baroknom stolu, izvije mali prst toliko visoko da gotovo dodiruje vrh nosa. Vrlo uzvišeno, kao princeza.

To sestra radi za mene, a puno češće za Rudija iziđe na balkon, uzme plastičnu slušalicu-čašu u ruku i upuhne ponajprije pozdrav, a zatim razgovor otpočne, kotrlja se koncem iznad dvorišta: sad je u jednoj čaši, sad u drugoj. Taj je razgovor tajan i svrhovit. Stojim iza stakla pritvorenih balkonskih vrata i osluškujem, riječi su im okrugle i šifrirane. Pomislim kako bih nešto sigurno i razumjela da im glasovi nisu prigušeni bijelim plastičnim utrobama.

Rano je proljetno poslijepodne i oni cvjetaju. Gledam iza stakla mutno Rudijevo lice na balkonu preko puta i rekla bih da je sretan. Mrlje od prstiju na staklenoj površini ne daju mi potpunu sliku, ali bjelina njegovih zuba potvrđuje pretpostavku. Smije se. I moja se sestra razlistava na suncu. Nekoliko trenutaka poslije, odlažu plastične čaše, dva puta omotaju koncem drvene ograde balkona: čuvarice bijelih razgovora. Skrivam se iza zavjese. Prolazeći, sestra pjevuši. Ohrabrena njihovim napuštanjem plastičnih govornica, prilazim sestrinom telefonu. Prislonim na uho i čekam. Drugim uhom ubirem povjetarac, sunčanu zraku, daleki lavež i jedan dječji plač. Pa ga zatvorim i opet čekam. Elvisov tata cijepa drva i zviždi. Telefonski konac vibrira od njegovih radnja. Još jače pritisnem plastičnu slušalicu na uho i čekam. „Da samo znaš koliko se bojim“, izišlo je iz plastične utrobe ravno u moje uho. Gledam na Rudijev balkon. Praznina. Kako je moguće?

*

Imaš deset godina. I trinaest i trideset i tri. U podrumu čika Mirine velike trokatnice okupljeno naselje, samo čika Mire nema. Radi u Njemačkoj.

„Šta ti je Njemačka!“ govori strina Luca gledajući zapanjujuću veličinu podruma. Svijet u naramku drži konzerve i brašno, kutije šećerne kocke i kavu, paštete, paštete, paštete. Moja mama i kuma Jasna redom oslobađaju prepune naramke, marame, pregače i slažu donesenu hranu na improvizirane police u nabrzinu sklepanom skloništu. Njih su dvije mlade i uredne i svemu nađu mjesto. Ja sam ponosna što moja mama radi tako odgovoran posao. Znam da je važno jer je strašno ozbiljna i ponekad se porječka s kumom Jasnom oko toga gdje nešto novo ide, a ja znam da je mama u pravu jer je puno ozbiljnija i zna se penjati do najviše police. Onda kuma Jasna kaže „dobro, dobro“ jer i ona sigurno vidi tko bolje zna pa opet sve bude u redu. I mama se dugo smije i njezine kovrče tad poskakuju po pognutim ramenima.

Sestra i ja trčimo do naše kuće pa nam tata stavi u naručje teglicu ajvara i pekmeza, dvije vrste, mesni narezak i kisele krastavce pa i mi nosimo u čika Mirin podrum kod mame. Mama se onda šali da nas ne poznaje pa pita: „Da vidim, mlade dame, što ste nam vi za danas pripremile.“ Zatim namigne tako da ja znam da se šali i dodirne nam kosu ili rame, koliko stigne.

Uskoro: podrum je i skladište potrošenih madraca, požutjelih pernatih jastuka i sivih deka. Netko je donio kofer, Aida loptu, a Ratko kasetofon. Dean je donio svoju gitaru. Imaš deset godina, Dean ima devetnaest i profinjenu kost u pjevačkom grlu. Lijep je i tako divno odsutan. Osobito za tebe jer imaš deset godina, ali tebe baš briga. Gledaš ga krišom i otvoreno. Gledaš ga kroz nišan na Sašinoj ogradi ili dok tko zna koji put prolaziš pokraj njegova dvorišta. Vitak je i izdiže se iznad ograde. Katkad mahne ili ne, a tvoji su obrazi svejedno rumeni.

*

Imaš deset godina i voliš već izgrađene svjetove. Ipak, usred noći, jedne jedine odabrane noći, tata te podiže iz kreveta. U pidžami si i bosa si, ali imaš svoju ćelavu lutku pod pazuhom pa pristaješ ući u auto. I mama je tamo i sestra je tamo. „Auto je bijel poput snijega, a mi idemo na more“, govori sestra i hihoće se. Debela magla zagrnula je automobilska stakla, kao zaštita. „Na moru ćemo biti sigurniji“, govori mama i ne hihoće se. „A čika Mirin podrum?“ pitala sam i pogledala prema visokoj trokatnici. Bijela praznina. Kako je moguće?

*

Imaš deset godina i želiš izgrađeno igralište. Uokvireno sigurno mjesto. Slobodno od svake svrhovitosti i straha. Rudi ima trinaest. Tanja ima trinaest. Nikši je punih devet. I Bojanu. Imali su ruke od gline i oblikovali prostor za igru. Svečanost bitka. Imali su kosu, zelene travnjake, i po jednu rascvjetalu ružu na svakom ramenu. Ipak, prije svega, trebalo je izliti veliko stakleno zvono i spustiti odozgo: prozirni nebeski štit. Kako izgleda granatiran zrak? Imaš devet godina i deset i trinaest i u zraku vidiš ptice. Gledaš: na tvom se otvorenom dlanu ispružio bijeli leptir. Uz tvoje trčeće noge gmiže mrav odupirući se nemoći.

*

Imaš deset godina i sjediš na obali mora. Svi zvukovi svedeni na galopirajuće uspinjanje valova uz obraslu stijenu na kojoj čekaš. Možda je more poplavljena livada po kojoj trčiš slijedeći Lašvu. Možda su ove strme iz mora izrastajuće litice zapravo šljivik bake Ljubice. To je more vječno čekanje.

Kad si u ratu, onda ne možeš biti izvan njega. Možeš stajati na obali bilo kojeg mora, a nišaniti, povlačiti se, previjati svježe rane. „Na moru ćemo biti sigurniji“, govori mama i ništa joj nije smiješno. Kad si u ratu, za tebe nema sigurnog mjesta. Tvoje more tvoje je igralište i posve lagana meta. Tijelo je kompleksna građevina, a tako ju je lako sravniti sa zemljom – tamo su našli Tanjine noge, s obližnjim stablom – tamo su našli Nikšine ruke, s betonskim nogostupom – tamo je polegnut bio Rudi, samo lice mu nisu mogli naći. Selmu uopće nisu mogli naći, ni Bojana. Bio je tek početak.

Bio je već kraj.

Imaš deset godina, a nema te. Jer nema ni Nikše, Tanje i Rudija. Nema te jer nema Selme. Jer nema Bojana. Iščeznuo, rekli su, a netko je i njega vidio na igralištu ili je tek išao tamo kad je udarilo. Može li se granata sama, poput ptića, vinuti iz gnijezda i poletjeti?

*

Imaš deset godina i posljednji si na ratištu: tataratata. Baciš se u more i dugo propadaš u bezdan.

Brkovi na štapiću ili Ko zna koja (prva i posljednja) o ratu

Jelena Kalajdžija

Plače, stalno plače. To mislim, tata to i kaže, ali dodaje: „I ćaća joj stalno plače“, a ja djeda, doduše uvijek i pamtim s maramicom.

Brat i ja smo sjeli u gumeni čamac parkiran na sred sobe. Vrijeme velikog pakovanja. Žuti spolja, bijeli iznutra. Imao je malog Vinetua na pramcu. Tako je tata zvao tu glavu malog Indijanca. Mi smo đipali i đipali po tome čamcu. I on je po nama. Prevrtao se, okretao.

Mama je ušla po ko zna koji put u sobu, samo što je ovoga puta rekla da joj je pala pegla na glavu.

Baka se pojavila sa zaleđenim piletom i hladila bolno mjesto.

Mama je i dalje plakala isto kao i do tada, pa to pile na glavi nismo shvatili kao posljedicu pegle nego dio naše igre u kojoj se pojavljuje skvo Nosim-Pile-Na-Glavi. Tata je coktao, i vrtio jednu audio-kasetu na grafitnoj olovci. Imao je debele prste – svaki prst jedan čovjek, a olovku tanku i tu kazetu kako je zvao, koja je zujala u njegovoj ruci, kao neka baš smiješna igračka: „Kad već idemo tako daleko neka bar svira ispočetka“, rekao je i coknuo još dva puta. Brat je rekao da u radiju žive mali ljudi koji sviraju, to većina ljudi govori djeci. Ali i moj brat je bio dijete. Znala sam, ipak, da na toj traci koju tata namotava na susjedni kotur žive male slike, kao na filmovima iz fotoaparata (nosili smo jedan Zenit i jednu Smenu 8) i kada ih stavi u kazetofon u autu, postaju muzika. Zatvorim oči i gledam slike. Te male. Koje promiču kazetofonom.

„Ma čim oni štampaju na dva pisma na istoj strani u novinama, jednim o onima, drugim o ovima, i kažu da je sve u redu – biće... Neće dobro biti...“, otpuhne ono pile natrag u zamrzivač koji godinama brunda iza zavjese u nekoj čudesnoj arhitektonskoj uvali dnevne sobe, tik kraj terase, baka. Brat je onda ponovo iskočio iz čamca i nije se više vratio.

Ujutro smo otišli na more. Polijegali smo po zadnjem sjedištu: mi, stvari, jastuci, jakne... Ostao je moj spužvasti jež, ali i mama je imala ciklamu od spužve koja je ostala u nekom drugom životu. Brat je nakon par sati vožnje izvadio brkove na štapiću i rekao: „Daj da namotam kazetu!“ Smijali smo se. Pala je noć. Vozimo se beskrajno dugo. Male slike promiču pod mojim kapcima. Veliki tonovi koje nose, promiču kroz moje uši. On baš voli tu kazetu. Mama plače, to malo prekida skladan slijed slika. Plače i mislim da to što prekida jeste ono kad kaže da život nije sjajan, ali uprkos tome sve će biti dobro. Sve će biti dobro 1. Sve će biti dobro 2. Sve će biti dobro 3. Sve će biti dobro 4... Mene žulja bratovljeva noga u rebro, ali on spava. Sjetim se brkova na štapiću i počnem se smijati. Nešto su pričali tiho njih dvoje naprijed, a nas dvoje nazad smo rasli.

I tako porasli sjedimo na obali mora s kojeg se nikada nismo vratili. On šuti. Ja plačem. „I mama je stalno plakala“, kaže. Pomišljam na djeda dok brišem nos. „Ja se ne sjećam da sam ikada bio na moru. Niti bih volio. Rijeka je bolja stvar.“

Puštam CD. Vozim dalje. Plejer mora da radi inače ne znam da vozim. Vozim vožnje radi. I to je najbolje. Nema stresa. Omiljene zavjereničke flote: stresa. Mislim da je i stari tako vozio. Čak i ako nije bilo samo vožnje radi. Promiču slike pred otvorenim očima, strahovi, uvijek prisutni, šume, skela na crkvi koju preskačem sa bakom, ona nosi u platnenoj torbi poluživog šarana, opet šume, ali u daljini, put, put, sunce zalazi, ili izlazi, isto je to samo drugi smjer, boje se pretaču drugim redom, živ, čovjek je živ, put, dug, beskrajan... Šaran se koprca, lijepim lice između dvije šipke na gelenderu mostića preko kanala. Prekopakra. Baka kaže da idemo kući, a ja samo čekam da onaj šaran probije vreću i koprcne se do vode ispod. To se neće desiti, on ima po jedno oko sa svake strane i nema brkove. Desiće se mnogo toga, zidovi su prešutjeli, a ljudi su odavno mrtvi. I to ne mijenja ništa. Rijeke su bespovratne, mora nepomična. Morima se ide, za rijekama pati. To je sve voda. Luk i voda. Samo različitog ukusa.

Riba pliva u kadi. Čamac plovi po dnevnoj sobi. Djed obriše nos. Tanko reže jabučice na liske i niže na debeli konac da ih suši. Najgore je kada roniš u more i pune se uši mjehurovima, tada uvijek mislim na smrt, nema slika ni muzike, samo mjehurovi, bezlični i nevažni. Na rijeci je drugačije, dno je nevidljivo, mjehuri nisu toliko glasni, mogu ličiti na kišu. To je dobra muzika.

Na prstu imam zvjezdast otisak. Moj mali sin pita šta je to. Kažem mu da je to od kazete. On se smije, ta mu riječ zvuči kao skvo Nosim-Pile-Na-Glavi i pokazuje mi svoj novi izum – brkove na štapiću.

Moj brat

Petra Rapaić

Sedim na zidiću kod autobusne stanice i čekam brata. Nije mi to pravi brat, ako je verovati mojoj babi. Navodno se ujak spetljao s nekom hrvatskom kurvom koja mu je podmetnula kopile. Baba se tu grbila i pomagala, uglavnom zbog deteta, kad ono nije njegovo.

Moja mater se, srećom, udala i otišla iz roditeljske kuće pre nego što su krenule scene. Pre nego što je počeo rat. Ali, postoje granice do koje mogu da krivim rat za razdvojenost porodice. Odavno se završio i sami smo krivi što se do sad nismo našli. Da sam imao pare kao što nisam... dobro, da se ne lažemo, ne bih otišao da vidim brata. Kao prvo, nikad se nismo videli ni kao mali. Nismo se čuli telefonom, ni dopisivali. Onda, čovek čak i nije moje krvi, pa zašto bih se trudio i putovao u Hrvatsku ga vidim? Bilo mi je dobro i ovako.

Sve dok Edvard nije pozvao i rekao da želi da nas vidi. Nemam pojma zašto, nakon dvadesetak godina blaženog ignorisanja, niti znam odakle mu broj telefona. Ali, evo, tu sam. Čekam.

Ranije, kad god smo pričali o Edvardu, počinjalo se od sramote koju je ujak doveo u kuću. Velika srpska familija, a on ženi Hrvaticu, pride još i trudnu. Baba da poludi. A kako će se dete zvati? Jelen, kaže mamin brat, kad – op, deda doživi srčani udar. Kao, žena tako hoće da se dete zove, a deda eto nije mogao podneti da naslednik dobije ime po životinji.

Pitam se šta bi deda sad mislio i koliko puta bi se u grobu okrenuo da zna da mu je naslednik loze Hrvat? Jer baba je na kraju dobila šta je htela, sin joj se razveo i pobegao za inostranstvo, u jeku rata, dok su za njim pucali i vikali da je četnik, da bi dete ostalo majci da ga vaspitava. Ujak se, naravno, više nikad nije javio. Još jedna velika sramota.

Znam te priče napamet, kao da sam ih posisao s majčinim mlekom. Nema dana da baba nije tupila o tome. Kako su mater i ujak bili bliski, dok nije upoznao kurvu. Kako više babi nije hteo da pomaže. Kako je uzeo šta je mogao i otišao u bolje sutra. Kako su baba i deda bežali od rata, a on ni da pomogne ni da pita kako su. Za Edvarda, koji je nekim kompromisnim čudom, dobio normalno no ipak zapadnjačko ime, nije nas bilo briga. Baba je rekla da nije naš, a mater da niko iz naše familije nije bio katolik, čak ni kad je Marija Terezija pokrštavala Srbe duž granice za džak pšenice. Sve do telefonskog poziva, Edvard nije postojao. Bio je apstraktno čudo kojim je odvratna žena zarobila dobrog čoveka i okrenula ga protiv porodice. I kako to obično biva, ništa naše nije imao – likom je bio pljunuta svoja majka.

Ne znam kako ću ga prepoznati kad izađe iz autobusa. Pretpostavljam da ću tražiti nekog pogubljenog, štrkljastog, ružnog, velikog nosa i tamnih očiju. Pričaće hrvatski ili, još bolje, engleski, kao svi Hrvati kad dođu kod nas pa se boje da progovore.

Gledam autobuse kako prolaze, ljude što izlaze i grle se s onima koji ih čekaju. Jednog momka ne čeka niko, niti on čeka vozača da mu izvuče prtljag. Nabio kapuljaču, motociklističke čizme, ranac na rame i ćao. Moj tip čoveka skroz, tako i ja. Pratim ga pogledom dok ga gužva ne zakloni.

Meni treba autobus sa zagrebačkim tablicama, ne ovi beogradski. Dogovor je bio da ga ne čekamo, kaže uzeće taksi. Međutim, znam kako je meni nakon duge vožnje, bude mi muka i od samog mirisa izduvnih gasova, i zadnje što želim jeste da sednem u još jedno vozilo. Možda i njemu bude tako. Takođe, od nervoze nisam mogao da se skrasim kući, niti mi je palo na pamet da odem na fakultet na predavanje.

Konačno autobus koji čekam, Zagreb – Novi Sad. Ustajem, protežem se, pružam korak da stignem na vreme da vidim ljude kako izlaze. Da ga vidim pre nego što on vidi mene.

Neke babe sa stotinu torbi. Jedna porodica. Par mladih, ali oni putuju zajedno. Ostali nastavljaju za Suboticu. Čak ulazim u autobus da pogledam da nije zaspao, vozač me pita šta želim, a ja ne umem da objasnim. Da pitam da li zna štogod o Edvardu, ne mogu, jer ne znam ni kako izgleda.

Vraćam se do zidića, gledam koliko je sati, i ne znam šta dalje. Nisam bio spreman na ovo. Mora da je mu je nešto iskrslo. Kući će me dočekati zlovoljna mater, reći će da je Edvard lažov kao i njegova majka i da nije trebalo da mu verujemo. Čak smo i babu poslali kod njene sestre, da ne smeta, znajući koliko voli da se svađa. Nismo joj ni rekli da dolazi. Pa, šta sad, danućemo dušom bez babinog otrova par dana.

„Bok.“

Dižem pogled s telefona. Motociklističke čizme, farke, duks, kovrdžava kosa. Onaj momak što mi je malopre zapao za oko stoji naspram mene, smeši se tako da mu vidim izdužene očnjake. Mene su zbog takvih zuba zezali da sam vampir.

„Ćao“, kažem. Da ga smesta prepoznam kao Edvarda, smeta mi to što nije došao očekivanim autobusom.

„Ja sam Edvard“, predstavlja se.

„Miloš. Da ti pomognem s torbom?“ Glupo pitanje, jer nema oko čega da se pomogne. Nekako mi mozak ne radi, pa izvlačim rečenice za koje sam verovao da me čine hladnokrvnim.

„Ma ne, nema se šta nositi.“

Rukovanje se pretvara u zagrljaj. Iste smo visine.

„‘Oćemo taksijem?“, ispaljujem još jedno glupo pitanje.

„Je l’ daleko?“

„Petnaest minuta peške.“

„Super, ‘ajmo pješke“, kaže moj brat od ujaka. „Muka mi je od autobusa.“

Pitam ga kako to da nije došao autobusom iz Zagreba, kaže da je još od juče u Beogradu, poslom. Ne pitam zašto nam nije rekao, niti on mene pita što ga nisam pustio da se sam snalazi po Novom Sadu taksijem. Izgleda da je i on hteo mene da vidi pre nego ja njega. Pokušavam da se setim šta sam radio i na šta sam ličio nakon što sam ga izgubio u gomili.

Počinjemo priču o čizmama, izgleda nosimo isti broj. Pokazuje kakvu je zelenu majicu kupio u Beogradu i odmah navukao na sebe, ja kažem da imam istu takvu u ormaru. Dok dođemo do zgrade već dopunjujemo rečenice jedan drugom.

A onda mi sine ideja kako da iznenadim mater.

„Kreni ti prvi“, kažem mu. „Daj meni taj ranac.“

Ušunjavamo se u stan, obojica nervozni, on valjda zbog susreta sa tetkom koju vidi prvi put u životu, a ja da mater ne lupi nešto otrovno pre nego što ga vidi.

Ona izleće iz kuhinje i odmah kreće s paljbom:

„Gde si do sad, vidi koliko je sati, ovaj mali samo što nije. Idi na terasu i vidi ide li taksi. Jesi kupio doručak? I šta si uradio s kosom?“

Edvardova kosa je iste boje kao moja, samo malo kraća.

„Budi Bog s nama, pa da l’ si ti normalan, išao da se šiša u ovo doba?“

„Ko se šišao?“, odlučim da se smilujem i izađem iz hodnika gde sam se, kao, do sada izuvao.

Mater, naravno, bez reči. Nas dvojica se cerimo kao budale. Ona nas psuje kroz suze i grli Edvarda. Tera ga da sedne i doručkuje, kaže kupili smo sir zbog njega, ja ne jedem. Ne jede ni Edvard, ne voli ništa mlečno. Mater pita hoće li kafu, Edvard kaže više voli čaj. Žena, šta će, bez komentara vadi moj omiljeni čaj i pravi nam obojici.

Pričamo o detinjstvu, kako ga je baba čuvala a on se sakrivao iza dede kad god baba pobesni. Reče kako u školi nije mogao izvući dobre ocene jer nosi srpsko prezime, pa se nije ni trudio da upisuje fakultet. Kažem kako sam se tukao po školi jer su me zezali zbog govora (šta sam ja onda znao šta je ijekavica, govorio sam kako se kod kuće govorilo).

Pričamo, a sve zaćutimo kad se približimo pipavim temama – babinim i ujakovim svađama, ujakovom odlasku, dedinoj smrti, kući koja je ostala pusta u okolini Zagreba. Samo jednom je mater pitala da li se javlja, makar svom sinu. Edvard ga zove „stari“, ali bez emocija. Kaže da se ponekad čuju mejlom i da nema osećaj da mu je otac. Pita ga za njegovu majku, kaže da je umrla pre par godina. Opet ćutimo.

Kasnije nas dvojica izlazimo do grada. Ne drži nas mesto, idemo svuda gde nam padne na pamet.

Osećam kao da se znamo čitav život. Ja, zagriženi introvert, pored njega sam opušten i sretan. Čudno je to kako ljudi nekad nisu ni svesni da im nešto fali u životu, sve dok to nešto ne naiđe i ne legne na svoje mesto, pa duša odahne.

„A čuj“, Edvard se odjednom uozbilji. „Tko kod vas ima zelene oči?“

„Svi“, kažem zbunjeno, a pomalo mi i smešno što je čekao da nas mrak zatekne da bi pitao tako nešto. „Na dedu.“

Shvatam da je u jednom trenutku porastao dovoljno da se pita zašto su njegove oči zelene, a u roditelja smeđe. Biće da je i od babe čuo ono što nijedno dete nikad ne treba da čuje – da nije sin svog oca. Nije bilo nikog drugog iz porodice da bi mogao da se uporedi. Rat nas je oterao na različite strane, a kasnije se baba potrudila da tako i ostane.

Osmehuje se. Jasno mi je zašto je odjednom odlučio da nas vidi: da konačno jednom za svagda zna gde pripada. Odakle potiče. A kuda ide, kuda svi mi idemo, to ćemo sami odlučiti.

Sutradan odlazi, čeka ga posao u Zagrebu. Plače kao kiša i daje mi pare, kaže zato što sam student, njemu treba samo za kartu. Ja se smejem i govorim da je sve u redu. Posle mu mašem kad autobus krene. Ne mrdam s perona dok ga ne izgubim iz vida.

Na ulici me obuzima tišina i više ne mogu da izdržim. Obgrlim se rukama, jako stiskam mišice, ali suze su jače od bola.

U tom trenutku baš jako mrzim babu.

Neš mi vjerovati

Milan Vorkapić

Ovo što ću ti ispričati, rode moj, živa je istina… krušne mi mrve. Dosti mi njije ne vjeruje. Vele da prećerujem i izmišljam ki svi iz Krpeža, da branim Rvate, naše dušmane i zlotvore. Star sam ja da bilo koga napadam i branim, a u politiku se ne pačam.

Evo le, vako je to bilo. Neđe iza Đurđevdana devedeset treće, ozgo iz Gajeva iznenada rupiše njevi na našo selo. Ovi naši nesmajniki nit pravog rova, nit ozbiljne straže, nit se oficir poštiva… neorganizirato, rode moj, ljutijo se ko il ne. Neorganizirato i gotovo. A izgleda da su njevi otole bolje upamtili nauk iz JNA neg ovi naši odovle. Zapamtili uni da brez discipline nema vojske, i tako ti je, rode moj bilo od pamtivjeka… Vajeek su, rode moj, pobjeđivali uni što su disciplinirati i organizirati. A ovi naši, bože te sačuvaj. E, tako je bilo kad to Rvati napadeše naše selo potlje Đurđevdana. Našije nema ni pola; ko’će spavaju, imaju nekve smjene kanda rade na pilani, a ne da su u ratu. Štono reka Mićan Savin, to su ti vikend-ratniki. Uno njije zericku, što je tobaš držalo položaj kod nas u Krpežu, il spavalo, il se kartalo. Nekolko i već zorom pjano, neki posvađati, neki beru jagode… Ma, rode moj, gola zajebancija.

Rupili Rvati nenadano ranom zorom gore iz Gajeva. Unije pet-šest derana što je kartalo u rovu, puštili tri-četri rafala, pa nacinli bježati nisput u selo. Potlje pričali kako je to, tobaš, bilo povlačenje. Est ovo. Rode moj, bila je to bježanija da bi i zeca prestigli. Samo nami viknili:

-  Bješte, ide par iljada ustaša!

E… štoš… Nacinemo i mi za njima… Nako kako se ko zadesijo. Njesmo uspili ni blago puštiti, nit što uzesti od stvari… mal nako u čeme si se zateka, tako si i odleća za vojskom. Zaustevimo se u Brđanima, to ti je veće selo od našoga Krpeža. Sad u ratu tamo bila komanda čete. Slećala se tamo vojska, uzbuna, rode moj. Izlećali na položaje, čekaju da Rvati banu za nami. Al jok. Ostali unu i Krpežu, nejdu za nami. Izašli mi na Grabište povr Brđana, gledamo ozgo u pravcu našog sela. Daleko je, edno otprilike tri kilometera, slabo se vidi, al dobro vidimo dim. Na par mjesta počne da suklja crn dim pa undak lizne vatra… Pale, rode moj. Gori nam Krpež. Samo što ga skrpimo, neki ga vrag satare. Zato nam selo valjda i dobilo tako ime… Još od Turskog zemana… Paljeli ga i Turci, i Austrijanci, i Venecijaneri, i Njemci, i Talijani, a ovi naši Rvati – stalno. Dočim nema ovije iz drugije država, eto ti braće Rvata da nas popale i razbucaju.

Gledam vojsku, uzmuvala se... Reko, sa će protivnapad. Ma iša bi, čini mi se, i ja – premda imam šeeset i šes punije. Pripitam komandira oće li do noći protivnapad. Veli on, čekamo naređenje. E, moj sinko, dok ti čekaš, uni se tamo ukopavaju, pale i pljačkaju. A ti čekaš naređenje a moliš boga da ga ne dobiješ, el tako? Veli, moramo da vidimo kolke su im snage, da procjenimo kolko našije treba, veli njesu to vrepci pa da i rašćeraš donoći. Njesu, njesu, al su zato naši bili brži neg vrepci, prniše iz Krpeža kud koji mili moji.

Aj, reko, sjutradan će naš napad. Est ovo... jope se čeka naređenje. Štoš, mi se rasporedili po kućami; ko k rodbini, ko k prijatelju, ko k nepoznatu. Vide ljudi našu muku, pomažu nam, djelimo koru kruva. Sutradan došli nekvi oficiri sa đipom, gledali ozgo sa Grabišta; mi njesmo smjeli prilaziti. E, reko, popodne će sigurno napasti, a uno jope ništa. Sve nešto obajaju, ogledaju, al nikako da udere na selo. Vajek se čeka to naređenje. Da ga u kemenu klešu veće bi ga napisali.

Bom deseti dan, diglo se ujutro nas grupa starčadi pa kod komandanta. Reko, bil nam dali koju pušku? Izbečijo se un, pita zašto će nam. Pa, velju, da idemo osloboditi svoj Krpež. Un ni mukajeta, zaškiljijo i gleda nas dal ga zajebavamo il nam je muka da se ne more više durati. Nastevim, reko, ako ne date kaku pušku, idemo mi štapima i rogljama da vratimo svoje kuće, vako se više ne more. Veli un, napad je već počo. Zgledamo se; reko, ajde ne benavi. Oklen počo kad se puška ne čuje. Tako veli, izviđači su od juče oko Krpeža i osmatraju; danaske se, veli, do devet sati trebaju vrnti. E, kad nam uni reču kakvo je stanje, undak ćemo uderiti.

Mi se malo pritišali, vidimo da smo brezobrezno nastupili, pa se vrnemo u selo. Kad, rode moj, neđe potlje devet sati dođeše tri tenka. Smasa se još nekve vojske, zgužva se to po selu, raspoređuju se. Vidimo, biće povražjeg trtnja. Bome, neđe oko podne krenše tenkovi, nasta povražja pucnjava.

Kad, rode moj, ne prođe ni po ure, nasta tišina. Izlazimo, viču ozgo sa Grabišta da se vrnemo u podrume, al mi ne obadjeramo. Zavirujemo iza sjekova, ništa ne moreš razaznati. Ma, reko, idemo mi u naše selo. Ne da vojska, ne da ti ni pamet, al srce vuče. Vuče nekva sila, ne moreš se opreti nit ustevti. I čini mi se kanda sad brže idemo i žurimo neg što smo prije deset dana bježali. Uletimo u selo... naši već tamo. Zauzeli ga isto ki Rvati prije deset dana; sad Rvati njesu privatili borbu, mal se vrnli oklen su i došli. Zamakinli nazat u Gajeve bez ranjenije i mrtvije. Mi se razišli po selu, ita svako do svoje kuće. Joj, nasta kuknjava i bugaranja... Od dvanajst kuća, pet izgorilo. Zapaljeno Stojanu Perišovom koji je oša u Srbiju, a druge četri od našije koji su u vojski Krajine... Osveta il poruka, vratar ća ga crni znati. A i nami, koji njesu popaljeni, je za plakati. Odnjelo sve što se moglo odnjeti. Zađem u kuću bez vrata, nema mi špareta, televizije, radija, frižidera, zamrzivača... I sijalice sve odšarafilo i odnjelo. Firange poskidane, nema bojlera, ni edne pipe, unaj novi prozor do dvorišta istevlo i odnjelo... Odagnalo obadvije krave i tele, nema ni kokošiju. Zavirim pod šajer, nema rakijskog kotla, ni gumenjaka, ni drljače, ni... nema ništa... Sve odnjeto, sve. Uno robice što smo imali razbacato po kući i dvorištu, vanjkuš bačen u osoku, lampaš razbit... Bugari žena, čujem da i druge jauču po svojima kućami. Ni ednoga bocuna rakije. Đe got zaviriš razbucato i opljačkato. Prazna kuća ki prazna duša... Nekako... mislim, vako jado izgleda žensko kad je siluju... prazno i opljačkato.

Idem kod komšije Mane. Ma, isto ki kod mene, sve odnjeto. Un još ima i dobar traktor, sve priključke. Sve ošlo, brte moj, sve. Svi sad ednako nemamo... Više nije važno što je ko i kolko ima... Sad svi nemamo. Veli mi Mane da mu kum plače ki djete, odvelo mu konje. Kum mu proda traktor u ratu i kupijo konje. Štoš, nema se nafte pa se čojk vrno na staro. Sad ga ovi vrniše na još starije... može orati na sebi ako oće što jesti. Eeee, jade moj.

Idem iza štale da tamo vidim stanje. Ja sam tujkare ima pet košnica čela. Vajek sam to volijo, još od pokojne matere... Reko, idem viđeti esu li i njije odnjeli. I mislim sad ću viđeti prazne grede. Kad, očinjeg mi vida, ne lažem – stoji mojije pet košnica, al stoje na daski još tri. Prekrstim se i ljevom i desnom... Priđem... Esu čele žive i zdrave, ulaze i izlaze kanda i nije rat. Pogledam te tri, dvije rade. Što je ovo, sunce ti žareno, nemorem sebi doći. Zagledam bolje, vidim da su to moje tri košnice što su prazne pod šajerom stale. E, pa brte si ga moj, znači rojile se, a neki njev koji se razumije u čele, uvatijo mi dva roja, a ovu praznu spremijo za rojenje. Ne moru biti ničije mal moje, jerbo samo ja u Krpežu imam čele! Čudom se načuditi ne morem. Vrnem se u dvorište, pričam babi, una ne vjeruje, ide zamnom iza štale. Krsti se i una, stala i gleda tije sedam košnica kanda nam se sedmero djece vrnilo odnekle iz daleka, iz neke nevolje i muke. Vrno nam se neko za koga smo mislili da ga je šundrala crna ljudska mržnja i zlo. Čujemo divan pred kućom, mi tamo. To idu oficiri i popisuju kome je što odnjeto, u kakvom je stanju kuća, štala i ostalo. Ja im se ništa za kuću ne žalim, mal odma im velim:

-  Meni čele njesu odnjeli, mal mi još dvije uvatili koje su se izrojile.

Uni me malo čudno gledaju, vidim ne vjeruju mi. Reko, ajte zamnom. Uni tamo, pa se čudom iščuditi ne moru. Veli edan:

-  Ma, to su uni spremili za odvesti, mal njesu stigli. Đe ustaše da osteve nešto naše.

A drugi veli da nije tako. Bijo je to, veli, čelar koji poštuje čele i čelara. Odeše prepirući se i natežući ko je u pravu. Ja osta uz moje čele, došlo mi da i zagrlim, tako sam nekako dobijo raspoloženje. Priđem im, nose na nožicama, ne obadjeraju na me. I une dvije nove. Reko, što li je spremijo ovu treću, Bože moj? Podignem je, ne maka se odavle ako te lažem, uno ispod dimilica i moj škiljak za čele. A na dimilici cedulja. Piše vako: „Rojila ti se druga do štale i zadnja, žuta. Prva do štele je dosti jaka i naskoro će se i una rojiti“. Nema potpisa, samo to.

Sjedem u travu pa nako mislim: Njesu u pravu bili oficiri. Nije ovđe bijo ni ustaša, ni čelar. Bijo je ođe čojk, jerbo je trebalo od bena sačuvati košnice. Bijo je ođe heroj, jerbo ja dobro znam kako se to sa benama rtvati. Nagleda sam se kad naši pljačkaju. E da barem morem viditi toga čojka... a marda me pozna, marda će mi se nekdar javiti kad prođe ovo ludilo... i kad ednoga dana radilice izbace trutove.

* Priča „Neš mi vjerovati“ uvrštena je u zbirku po izboru organizacionog tima konkursa Biber.

Biografske bilješke

Aleksandra Jovanović́, rođena 23.07.1996. godine, scena-ristkinja, dramaturškinja i pjesnikinja, diplomirala je i magistrirala dramaturgiju na Fakultetu dramskih umetnosti u Beogradu. Trenutno je na doktorskim studijama na Fakultetu dramskih umetnosti.

Alma Tabak (1983.) rođena u Duvnu (danas Tomislavgrad). Godine 2009. diplomirala germanistiku na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Sarajevu, a 2018. stekla zvanje Magistar njemačkog jezika i književnosti – književni smjer. U sklopu studijskog projekta objavila ukupno 21 pjesmu u dvojezičnim zbirkama pjesama i proznih tekstova (2005/2006 i 2007. godine). Povremeno prevodi s njemačkog jezika na B/H/S i obrnuto, a od 2013. god. piše SEO-tekstove na njemačkom jeziku. Ovo je njena prva objavljena priča i prvi nagrađeni rad.

Kontakt: almat@outlook.de

Aneta Velkoska, rođena 1978. godine. Živi i radi u Skoplju. Radno iskustvo: profesorka, tv-novinarka, bibliotekarka, spisateljica. Dobitnica je nagrada za poeziju, prozu, dramu. Djela: Што ја нервира вечноста (2001.), Дали сите богови се романтични (2004.), Прв македонски лексикон, Втората љубов на каменот (2009.), Најџиновското џуџе и најџуџестиот џин (2010.), Лошиот Јин и Добриот Јанг (2018.), Бескрајна рамка (2019). Piše dramske i filmske scenarije. Autorka je više multikulturnih projekata.

Kontakt: aneta.7.atena@gmail.com,

Facebook: Aneta.Velkoska

Besa Morina (1986.) studirala je psihologiju i engleski jezik. Radi kao prevoditeljka. Objavila je ratni dnevnik (2001.) pisan tokom NATO bombardovanja 1999. godine, preveden i na rumunski (2008.). Udata je i ima dvoje djece. Živi u Prištini.

Kontakt: morinabesaa@gmail.com

Bojan Krivokapić (1985.) objavio je: Trči Lilit, zapinju demoni (kratke priče), Žoharov let (poezija), Proleće se na put sprema (roman) i Gnezdo dečaka (poezija). Višestruko nagrađivan za knjiže-vno stvaralaštvo. Za roman Proleće se na put sprema 2018. godine dobija Nagradu Mirko Kovač za najbolje djelo mladog autora u Srbiji, Bosni i Hercegovini, Hrvatskoj i Crnoj Gori. Književni tekstovi su mu prevedeni na italijanski, njemački, mađarski, albanski i engleski jezik. Vodi radionice kreativnog pisanja. Živi u Novom Sadu i povremeno u Dubrovniku.

Kontakt: bojankrivokapic.com

Boško Lomović (Brezna, 1944.) je profesor srpskohrvatskog jezika i književnosti, a radni vijek je proveo u novinarstvu. Objavio je 40 knjiga za djecu i odrasle. Poeziju, prozu, književnu i likovnu kritiku objavljivao u časopisima širom SFRJ. Zastupljen je u više antologija, za djecu i odrasle, u Srbiji, Crnoj Gori, BiH, Rumuniji i Rusiji. Dobitnik je brojnih društvenih priznanja i nagrada za književno stvaralaštvo. Koncem 2000. godine izašla su mu Sabrana djela u osam knjiga (3.500 strana) u izdanju beogradskog Sveta knjige.

Kontakt: boskolomovic@mts.rs

Dinko Telećan rođen je 1974. u Zagrebu. Objavio zbirke pjesama Kreševa (1997.), Vrtovi & Crvena mijena (2003.), Iza (2005.), Plast igala (2011.), Dok ti oči ne dogore (2017.) i Dovoljni razlozi (2021.), knjigu Sloboda i vrijeme (2003.), putopisne knjige Lotos, prah i mak (2008.) i Azijska suita (2015.), knjigu Pustinja i drugi ne-vremeni ogledi (2009.) i roman Dezerter (2013.) za koji te godine dobija Nagradu Krunoslav Sukić za promicanje mirotvorstva, nenasilja i ljudskih prava. Prevodi s engleskog i španjolskog.

Kontakt: dinko2612@yahoo.com

Goran Paladin rođen je 1979. godine u Zagrebu. Tijekom školovanja stekao zvanje dipl.ing. brodogradnje. Radi u struci. Piše kratke priče. Bio je polaznik radionica pisanja proze pod mentorstvom Zorana Ferića. Počinje objavljivati 2017. godine.

Kontakt: gpaladin@tutanota.com, www.zlolit.org

Hoja Ogrizović (Novi Sad, 1984.), prof. biologije. Piše kratke priče. Ima najboljeg psa na svijetu. Živi u Sremu.

Irena Skopljak Barić (Zenica, 1982.) profesorica je hrvatskoga i ruskog jezika i književnosti. Pojedine su joj kratke priče i pjesme nagrađene, pojedine pohvaljene i objavljene u publikacijama u sklopu književnih natječaja. Objavljivala je i u časopisima Poezija i Tema, te na portalu Strane. Suautorica je čitanki iz hrvatskoga jezika i digitalnih obrazovnih sadržaja za projekt e-Škole. Dosad je objavila pjesničke zbirke Neprivezani (2016.) i Plava mahovina (2020.). U slobodno vrijeme čita, piše, lektorira i ljuduje sa svojom djevojčicom Dorom.

Jelena Кalajdžija (1986.) rođena je u Pakracu, u Zapadnoj Slavoniji. Studirala je srpsku književnost i jezik u Novom Sadu. Dugo se bavila bibliotekarstvom. Sad radi u Narodnoj biblioteci Filip Višnjić u Bijeljini. Iza sebe ima dva dvojezična bibliotečka priručnika.

Оbjavljuje tekstove i prikaze u književnoj periodici (Letopis Matice srpske, Sveske, Detinjstvo i drugi), zbornicima (Leteće violine Milorada Pavića, Čitanje Arkadije Slavice Garonje, Vizije signalizma...), te portalima Novi Polis i Časopis Кult.

Kontakt: jela.knjiga@gmail.com

Jovana Matevska Atanasova, rođena 16.6.1991. godine u Bitoli, makedonska je spisateljica i autorka kratkih priča. Po zanimanju je diplomirana psihološkinja. Godine 2015. objavljuje prvi roman, Tambovski snegovi. Njen roman Pisma u biblioteci iz 2016. objavljen je i u digitalnom formatu. Priče su joj 2015. i 2016. godine nagrađene na konkursu Nove Makedonije za kratku priču. Dobila je nagradu za najbolju priču na konkursu Živko Čingo 2020. godine. Priprema za objavljivanje zbirku priča Gladomorje – psihopatologija jednog društva.

Facebook: jovana.matevska

Maja Halapir rođena je 1978. u Osijeku, gdje je odrasla i diplomirala engleski jezik i književnost i povijest. Predaje engleski jezik i prevodi. Od 2005. godine živi u Samoboru, a 2020. pohađa radionice kreativnog pisanja (CeKaPe) i započinje intenzivnije pisati. U pripremi je objava prve zbirke kratkih priča.

Kontakt: maja.halapir@gmail.com, Facebook: maja.halapir

Marijana Čanak (Subotica, 1982.) piše prozu. Završila Filozofski fakultet u Novom Sadu. Dvostruka dobitnica književne nagrade Laza K. Lazarević za najbolju neobjavljenu pripovijetku na srpskom jeziku. Nagrađivana na regionalnim konkursima Spasimo putopis, Write Queer, Ulaznica, Portalibris. Prisutna u zbornicima i časopisima u zemlji i regionu. Objavila knjigu proze Ulični prodavci ulica (2002.) i zbirku priča Pramatere (2019.). Živi u Novom Žedniku i Novom Sadu.

Kontakt: marijana.canak@gmail.com

Mihovil Rismondo (Zagreb, 1999.) maturirao je u Klasičnoj gimnaziji u Zagrebu 2017. godine, pa upisao preddiplomski studij dramaturgije na ADU u Zagrebu. Na reviji DeSADU predstavio drame Hipolit iz predgrađa i Ljubav u afteru, a na festivalu KRADU dramu Vampir alergičan na krv. U suradnji s odsjekom Glume napisao autorsku adaptaciju Kratka povijest Rosa i Guila, a u suradnji s Kazališnom radionicom Malik 2018. godine tekst Začarani sin. Napisao je i scenarij za kratki igrano-eksperimentalni film Uloga, u produkciji Zagreb filma.

Kontakt: mihovil.rismondo123@gmail.com, Instagram: mihovil.rismondo

Milan Vorkapić rođen je 1953. godine u selu Trojvrh, opština Ogulin, Hrvatska. Završio pedagoški fakultet u Rijeci. Zbog poznate situacije 1991. godine bio prisiljen da emigrira u Srbiju. Živi u Vrnjačkoj Banji, penzioner. Član Udruženja dramskih pisaca Srbije.

Milena Babić je rođena 1980. godine u Beogradu. Devedesetih je nosila kratku kosu i slušala pank, a dvijehiljaditih studirala psihologiju na Filozofskom fakultetu u Beogradu. Živi, radi i piše u Kruševcu. Krojf je njena prva objavljena priča.

Kontakt: mileeena.babic@gmail.com

Milica Rašić, rođena 1989. godine, živi i radi u Nišu. Studirala je filozofiju, povremeno predaje u školi, prevodi s francuskog i engleskog jezika. Pisanje još uvijek vježba, s nadom da će se naći u njemu.

Kontakt: milicarasic89@gmail.com, Instagram: nisam.milica.rasic

Nikola Nikolić je rođen 1989. godine u Podgorici. Završio je Fakultet političkih nauka i odbranio magistarsku tezu o kvislinškim režimima. Objavio je romane Čvor (2011.), Meandar (2014.) i Sirene za uzbunu (2019.), te zbirku priča Atakama (2016). Priče objavljuje u crnogorskim i regionalnim časopisima. Piše književnu kritiku. Dobitnik je nagrade Bihorska Venera za kratku priču. Priče su mu prevođene na albanski, njemački i engleski jezik. Umjetnički je direktor Međunarodnog podgoričkog sajma knjiga i obrazovanja.

Kontakt: nikolic.gianni@gmail.com

Nikola Petrović rođen je u Beogradu, 1978. Prozu i kritičke prikaze objavljuje u periodici, zbornicima i na književnim portalima. Za zbirku priča Papir brzo gori (Treći trg, 2019.) dobio je nagradu 13. Beogradskog festivala poezije i knjige Trgni se! Poezija!

www.goodreads.com/author/show/4844539.Nikola_Petrovic

Petra Rapaić. Odrasla u Crnoj Gori, živi u Novom Sadu. Pasionirani ljubitelj pisane riječi. Glavna i odgovorna na blogu Fantasy by Sofia. Do sada objavila, zajedno s Nešom Popovićem, roman šaljive fantastike Univerzum u nevolji. U bespućima Interneta provlači se elektronska verzija njenog prvog romana Poslednji vilenjački princ. Neke priče do sada udomila u Marsoniku, Pandakonu, Književnim vertikalama i Refestikonskoj zbirci o drevnim Ilirima.

Facebook: epskafantastika4, epicfantasyweb.wordpress.com

Sanja Trpkovska, rođena 1980. godine u Skopju, diplomirana je profesorka francuskog jezika i književnosti. Piše zbog samopropisane terapije protiv poroka i uroka. Voli sve što vole mladi.

Kontakt: sanja.trpkovska@gmail.com

Senad Jusić rođen je 1967. u Bugojnu gdje i danas živi i radi. Elektrotehničar po zanimanju. Aktivno učešće u ratu uticalo je na njegov spisateljski rad, te je objavio antiratnu knjigu dokumentarističke proze Posljednji napad prve čete. Piše i kolumne na regionalnim portalima. Nedavno je izašla njegova druga knjiga, zbirka satiričnih priča Smrt općinskog vijećnika.

Kontakt: gornjikopcic@gmail.com

Vesa Ćena rođena je 1991. u Mitrovici, Kosovo. Diplomirala je dramaturgiju na Univerzitetu u Prištini. Autorica je nekoliko drama: Dođavola s Titom, U dedinom krilu i Kengurove pantalone i koautorica drame Oni će doći. Vesa je 2011. godine s Hanom, Ljoljom i Aljketom osnovala umjetnički kolektiv Haveit, koji medij javnih performanasa poglavito koristi za istraživanja društvenih pitanja poput osnaživanja položaja žena, prava LGBT+ zajednice i drugih tema.

Kontakt: vesaqena@gmail.com