Aida Šečić Nezirević · Albina Idrizi · Amina Kaja · Ana Jugo · Ana Kutleša · Andrea Hribar Livada · Anica Marcelić · Ante Storić · Dražana Marković Krezić · Dubravka Tintor · Dušan Radaković · Ena Katarina Haler · Ernad Osmić · Goran Janković · Lana Bunjevac · Lidija Deduš · Miloš Perišić · Naida Mujkić · Сања Мучкајева Видановска · Senad Jusić · Slađana Nina Perković · Srđan Miljević · Tena Lončarević · Vasilije Perović · Весна Тодоровска

Издавач | Botues | Izdavač:

Centar za nenasilnu akciju Sarajevo | Beograd

Тимот на Бибер | Ekipi i Biberit | Biber tim:

Ана Битољану · Davorka Turk · Ivana Franović · Katarina Milićević · Qerim Ondozi · Radomir Radević

Подготвиле | Përgatitur nga | Priredile:

Ivana Franović · Davorka Turk · Katarina Milićević

Превод | Përkthimi | Prevod:

Borislav Pavlovski · Ѓоко Здравески · Đorđe Božović · Иван Шопов · Irena Šentevska · Kreshnik Ajdini · Qerim Ondozi

Лектура | Lektura | Lektura:

Aleksandra Zrinušić · Arsim Jonuzi · Бобан Карапејовски · Jelena Angelovski · Mirjana Evtov · Татјана Б. Ефтимоска

Дизајн на кориците | Dizajni i kopertinave | Dizajn korica:

Zoran Cardula

Печати | Shtyp | Štampa: Standard 2, Beograd

ISBN: 978-86-89845-15-0

biber.nenasilje.org

Objavljivanje ove knjige je pomoglo Ministarstvo za ekonomsku saradnju i razvoj Savezne Republike Nemačke (BMZ)

biber je konkurs za kratku, angažovanu priču na albanskom, makedonskom, bosanskom, hrvatskom, srpskom i crnogorskom jeziku. Tema konkursa je pomirenje u kontekstu zaostavštine ratova i nasilja u zemljama bivše Jugoslavije, a dolaze u obzir i priče koje mogu da doprinesu boljem razumevanju među ljudima, smanjenju mržnje i razgradnji predrasuda, antiratne priče, priče koje se bave suočavanjem s prošlošću, razgradnjom slika o neprijateljima, saosećanjem sa drugima, hrabre priče koje se usuđuju da hodaju u „neprijateljskim“ cipelama, priče koje pomeraju granice i otvaraju nam puteve da gradimo izvesniju, bezbedniju i slobodniju budućnost za sve. Konkurs organizuje Biber tim Centra za nenasilnu akciju Sarajevo-Beograd.

Sadržaj

Predgovor

Saopštenje žirija

Zemlja sreće

Ante Storić

Vaške

Dušan Radaković

Kada uđem u kuću, ugasim svjetlo

Ena Katarina Haler

Crveni neboder

Lana Bunjevac

Vrtlozi

Senad Jusić

Gluvonema

Albina Idrizi

Suze isto bole

Vesna Todorovska

Kava, komšinice

Tena Lončarević

Fertik

Lidija Deduš

Graho

Dražana Marković Krezić

Rat je ružna reč

Srđan Miljević

Kava s Jelenom

Anica Marcelić

Crtice iz života izbjeglice

Ana Jugo

Reči

Miloš Perišić

Doba linjanja

Ana Kutleša

Kolačić sreće

Naida Mujkić

Zovem se Mama

Sanja Mučkajeva Vidanovska

Priča cijela, a čovjek...

Goran Janković

Pogača

Aida Šečić Nezirević

Djevojčica

Andrea Hribar Livada

Nešto mračno što mama nosi u sebi

Slađana Nina Perković

Moja baba Anica

Dubravka Tintor

Na dnu šoljice

Amina Kaja

Razmera boga... separat

Vasilije Perović

Zaključci sa sastanka mjesne zajednice na kojem nije bilo suzdržanih

Ernad Osmić

Biografske bilješke/beleške

Predgovor

U ovom zborniku nalazi se 25 priča koje je odabrao žiri u sastavu: Lejla Kalamujić, Kalina Maleska i Olja Savičević Ivančević.

Peti konkurs Biber bio je otvoren od 10. 12. 2021. do 1. 6. 2022. Na konkurs su stigla ukupno 473 anonimna rada, od kojih je 101 priča prošla predselekciju i prosleđene su žiriju na čitanje. Predselekciju su radili mirovni aktivisti i aktivistkinje iz naše regije: Abdullah Ferizi, Ana Bitoljanu, Boro Kitanoski, Davorka Turk, Ivana Franović, Katarina Milićević i Luan Imeri.

Uvek nas raduje bogatstvo jezika i narečja među koricama jedne knjige, kao i šarenilo mesta u kojima žive autorke i autori odabranih radova, pa ih zato posebno navodimo: Aranđelovac, Banja Luka, Beč, Beograd, Bitolj, Brčko, Bugojno, Doboj, Gnjilane, Kumanovo, Ljubljana, Mostar, Priština, Sarajevo, Šibenik, Varaždin, Viškovo, Zagreb, Zaprešić, Zrenjanin i Županja. U zborniku ćete se susresti sa nekim sasvim novim imenima, nekima koje već znate, a zastupljeno je čak petoro pisaca i spisateljica čije smo priče već objavljivali.

Zahvaljujemo svima koji su učestvovali i svima koji su ovaj konkurs na različite načine podržali.

Biber tim

Saopštenje žirija

Nakon izvršene predselekcije, čitale smo i ocjenjivale 101 priču pristiglu na konkurs. Jednoglasno smo odlučile da se prve tri nagrade dodijele sljedećim pričama:

prva nagrada: Doba linjanja, autorice Ane Kutleše;

druga nagrada: Fertik, autorice Lidije Deduš;

treća nagrada: Zemlja sreće autora Ante Storića i Reči autora Miloša Perišića.

Također, posebno želimo pohvaliti priču Vaške autora Dušana Radakovića.

Pored navedenih, u zborniku će biti objavljene i priče sljedećih autora i autorica: Senada Jusića, Ernada Osmića, Slađane Nine Perković, Anice Marcelić, Aide Šečić Nezirević, Tene Lončarević, Andree Hribar Livada, Naide Mujkić, Albine Idrizi, Vesne Todorovske, Srđana Miljevića, Ane Jugo, Lane Bunjevac, Dubravke Tintor, Ene Katarine Haler, Gorana Jankovića, Vasilija Perovića, Dražane Marković Krezić, Amine Kaje i Sanje Mučkajeve Vidanovske.

Ovogodišnji izbor priča tematski se kreće od otvorenog suočavanja s bolnom prošlošću (često prikazanom iz perspektive djece i mladih, što je očekivano s obzirom na generacijsku pripadnost autorica i autora) do nekih novih izazova koje donosi suvremenost. Pozitivan utisak na nas ostavila je hrabrost iskazana u velikom broju priča – da se pokuša „hodati u tuđim cipelama“, pisati iz perspektive „one druge strane“, bilo da ta perspektiva pripada drugom rodu, svjetonazoru, nacionalnosti ili generaciji.

Izražavamo zahvalnost svima koji su učestvovali, te iskreno čestitamo odabranim autorima i autoricama.

Lejla Kalamujić, Kalina Maleska i Olja Savičević Ivančević

Zemlja sreće

Ante Storić

„Vid ga, Mimi, kakav je“, kaže majka.

„Šta mu fali?“ odgovori ona dok mi oko vrata vezuje dotrajali žuti stolnjak.

„Pari grm. Triba ga ostrić pod hitno!“

„A nemoj sad tako.“

„Za misec dana je škola. Neće ga pustit u četvrti razred!“

„Sa ćemo ga, dont vori. Biće lip ki Sandokan.“

Sjedim pred ogledalom nasred hodnika, Mimi mi stavi lonac na glavu, pa škarama odrezuje viškove kose.

Kad joj se obratim, kaže: „Nemoj me molin te više zvat teta Milana. Rekla san ti već. Zvuči ki neka baba.“

Potvrdim glavom i kažem Mimi.

„Moš i na francuskon... Mí - mí“, dobaci majka.

Smiju se.

Ona je majčina prijateljica i kolegica iz računovodstva.

Jedina je odrasla osoba koju, više-manje uspješno, zovem nadimkom.

Dok me šiša, kaže: „Nasmij se malo, vraga ne izija.“

Zacrvenim se.

Ne razumijem zašto moj otac za nju govori da je ružna ki lopov.

Jedno ljeto, majku i mene pozove u selo pored Prokljanskog jezera, u kuću svojih roditelja.

Doručkujem sendvič od pancete, po prvi put pijem kisélínu.

Dok me Mimi uči skok na glavu, majka plivajući viče: „Bome je lakše u moru.“

Onda malo plivam kraul i ronim po plićaku, a Mimi i majka si šamponiraju kosu, pa ju gnjurenjem ispiru, nakon čega se sunčaju u toplesu.

Mimina majka s dovratka viče kako vas sram nije i navucte nešto na se.

„Ajme ti se ako te ćaća vidi“, kaže.

One se smiju.

Kasnije u kući, njen otac me pozove da odem s njim bacit mrižu, na što mu moja majka odgovori: „Ajte vi lipo sami. On van ne zna baš s rukama. Zamrsit će van pel.“

Predvečer ipak odem s njim.

„Ti samo sidi tu“, kaže.

Dok se pasarom vozimo uz rub jezera, sjedim pored drvene kutije s parangalom u koju sam umalo sjeo, gledam Miminog oca kako izbacuje mrežu u boćatu vodu.

Navečer, pod odrinom ispred kuće večeramo salpe ispečene na gradelama, pljuckamo riblje koščice.

Mimin otac priča viceve na koje se samo on smije, pa kad Mimi započne prepričavanje duhovitih anegdota s posla, kaže joj: „Ćerce mila, kolko moš mlit.“

„A javija se pravi“, kaže Mimina majka.

Nakon večere, pijući domaće vino Miminog oca, Mimi i majka se opiju.

Biram kasete i umećem u kasetofon, Mimi i majka plešu po dvorištu, pjevuše uz Zamisli život u ritmu muzike za ples i Dodirni mi kolena.

Mimin otac ih prekriženih ruku gleda i vrti glavom lijevo-desno; njena majka govori nc, nc, nc.

Stigavši po nas, otac potrubi, pa čeka laktom naslonjen na krov Yuga 55.

Mimini roditelji nam poklone domaće pamidore i najlonsku vrećicu punu smrznute ribe izvađene iz jacere.

Pri rastanku, majka im zahvali i poljubi se sa svima tri puta; otac nakon drugog poljupca izmakne glavu.

Nakon par mjeseci, razveselim se kad čujem kako majka telefonira s Mimi, radi šišanja.

„Muko Iruda, kolko morete trackat“, kaže otac pa zapjevuši: „Milaaanaaa Pilaaanaaa.“

„Ne seri“, odgovori majka.

Mimi mi prilikom dolaska pokloni kasetu koju je presnimila sa svoje ploče: novi album grupe Film – Zemlja sreće.

Dok me šiša, gledam ju u odrazu, potajno mirišem.

Nakon što mi majka opere kosu, dok ne zaspim, preslušavam kasetu; pod sobnom lampom čitam popis pjesama ispisan ljubičastom kemijskom olovkom, gledam u majušna slova njenog rukopisa.

Sutradan, dok su roditelji na poslu, pronađem „Start“ skriven ispod posteljine u ormaru njihove sobe.

Upalim Zemlju sreće, listam časopis.

Na bračnom krevetu, legnem pored rasklopljene duplerice.

Prisjetim se Miminih golih grudi.

Na mjestu gdje su usne gole djevojke, poljubim papir.

Poslije nekoliko tjedana, iz svoje sobe čujem majku kako u kuhinji uz kavu nakon ručka priča ocu da Mimi već nekoliko dana nije došla u kancelariju, kako se ne javlja na telefon, kako neka kolegica govori za nju da je kuja trofazna i nek odjebe ća odale i ona i cila joj familja.

„Bolje da iđu. Viš kakvo je vrime došlo“, kaže otac.

Kasno navečer, zazvoni telefon.

„Di si?“ govori majka plačnim glasom.

„U selu. Kod matere.“

„Kako su oni?“

„Dobro... valjda.“

„Pa šta ćete?“

„A ne znan. Ne znan ni di ćemo, ni šta ćemo.“

Par dana kasnije, ležim u krevetu, kroz grilje vidim bljeskove.

Gradom odzvanjaju detonacije, čuje se pucnjava oko kasarni.

Kad zasvira sirena za opću opasnost, nabrzinu se oblačimo, žurnim korakom ulazimo u pećinu adaptiranu u sklonište.

„Sve će nas priklat“, govori neka starija susjeda.

Ujutro, dječak iz susjedstva mi se ruga jer sam se u snu popiškio.

Tijekom povremenih granatiranja grada, s majkom sam u skloništu više od mjesec dana.

Prisilno se navikavam na spavanje u potpunom mraku.

Povremeno, kad otac dođe s ratišta, otrčimo do kuće radi tuširanja.

Pred spavanje, da ne bih slušao hrkanja, škripanja zubima i buncanja, stavim slušalice na uši; vokmen preokreće strane Mimine kasete: Ljubav je zakon, Rob ljubavi, Dobre vibracije, Vlak do zemlje sreće, Doći ću ti u snovima...

Prilikom zatišja, otac stigne kući s ratišta.

Kaže mi da odem u sobu i upalim kasetofon, pa zatvori vrata kuhinje.

Stišam glazbu i prislonim uho na vrata sobe.

Ne čujem ih.

Iziđem iz sobe, prišuljam se kuhinjskim vratima.

Otac govori kako je čuo od nekog vojnika da su ubijeni Mimini roditelji.

Mlatili su ih kundacima, potom strpane u ribarsku mrežu vukli obalom Prokljanskog jezera, nakon čega su ih polili benzinom i spalili.

Majka kroz suze upita za Mimi.

Otac šuti.

Jedne noći, sanjam da sam star otprilike kao Mimi.

Stojimo zagrljeni na nekoj ledini, ljubimo se u usta.

Volim je.

Odjeven sam u vojnu uniformu.

Prilazi kamion.

Šofer se dere da uđem u kabinu.

Glave proturene kroz prozor vozila, gledam Mimi kako mi maše dotrajalim žutim stolnjakom.

Mašem joj.

Najednom, Mimi samo nestane.

Žuti stolnjak leluja naelektriziranim zrakom.

Tijekom vožnje, shvatim da prevozimo leševe Miminih roditelja.

Iskočim iz kamiona.

Dok bježim, rafalna paljba iz kalašnjikova pokosi me s leđa.

Probudim se.

S krova spiljskog skloništa, voda mi kaplje po licu.

Nekoliko godinama poslije rata, zazvoni telefon.

„Ko je sad u ovu uru?“ kaže otac i javi se.

Čujem Mimin glas.

Otac doda majci slušalicu.

Rekla je da je u Zrenjaninu i da je dobro.

„Lipo mi te čut“, kaže majka.

Kratko razgovaraju.

Majka poklopi slušalicu, pa ode u kupaonicu.

Čujem jecaje.

Otac pojača zvuk na televizoru.

Prilikom jednog od zadnjih posjeta Šibeniku, dijelom iz svjedočenja prijateljeva oca koji se nedavno objesio, dijelom iz pronađenih sudskih spisa, saznajem kako je pored luke Mandalina, u preuzetoj JNA kasarni u južnom dijelu grada, pretkraj zime 1992. godine u prostorije vojnog zatvora Kuline dovedeno dvadesetak zarobljenih vojnika i nekoliko civila.

Svakodnevno ih udaraju šakama, palicama, kundacima; cipelare, šibaju kabelima.

Muče ih ogoljenim strujnim žicama i elektrošokerima, tjeraju na međusobne seksualne odnose.

Jednu od zatočenih žena višestruko siluju, prisiljavaju na spolni odnos s jednim od civila.

Ta žena je Milana Janković.

Mimi.

Dok mi frizerka šišačem uklanja naraslu kosu, na radiju zasvira Vlak do zemlje sreće.

Ona pjevuši, pa me primijeti u odrazu ogledala.

„Jel ti to plačeš?“ kaže.

Šutim, nadlanicom brišem obraze.

„Pa nije ova pisma tužna“, kaže ona i nastavi sa šišanjem.

Vaške

Dušan Radaković

0.

„Da li si vozač kamiona?“, upitala me je moja ćerka, devojčica krivih nogu, koja ima devet godina. Inače, te krive noge nasledila je od mene. Moje su još krivlje. Nikada me do tada nije pitala čime se bavim. Prišla mi je, noseći svesku sa čisto belim koricama gde ništa nije pisalo, pokazala mi naslov koji je zadala učiteljica i upitala me to. Da li sam? Trebalo je da napiše sastav o mom zanimanju. O zanimanju svog oca.

Ležao sam bezvoljno na starom bež trosedu koji se nije mogao razvući već nekoliko godina. Posle četrnaeste i konačne selidbe dobro je da se moglo ležati na njemu. Taj stan je moja supruga nasledila od svoje neudavane baba tetke, koja se uzvinula na nebo četrnaestog februara. Nije je slučajno Svevišnji pozvao baš tada – govorila je da je ceo život u nekog zaljubljena. Pih, zaljubljena. Zaljubljenost je za klinčuriju, ne za ozbiljne ljude zauzete poslom kao što sam ja. Trideset i četiri kvadrata stana za nas troje bilo je sasvim dovoljno. Svakom po malo više od jedanaest.

Izvukao sam poslednje zrno volje iz svog umrtvljenog uma i ponosno joj odgovorio da jesam vozač kamiona. I to ne običnog kamiona nego skanija šlepera. Ćerka je čula da sam izgovorio „avion“ a ne kamion. Počešala se iznad uha; češanje je trajalo nekoliko sekundi, ostavivši crveni pečat na tom mestu. Bila je sveže kratko ošišana jer su se vaške pojavile u školi i njena majka, moja supruga, uhvatila se za jednu reč: preventiva.

Izgovorio sam nekoliko rečenica u vezi sa mojim poslom i rekao ćerki da joj je to sasvim dovoljno da napiše dobar sastav. Počešala se ponovo, sela pored bež troseda, raširila svesku na tepih i počela da piše. Iznenadio ju je podatak da sam u rokovnik upisivao svaki pređeni kilometar otkad vozim kamione. U taj rokovnik podaci o vožnji automobila nisu upisivani.

Svako veče supruga joj je pregledala kosu. Pregledala je i moju kosu, tražeći vaške i gnjide, ubeđujući me da se ošišam. Nisam se mogao odreći svog konjskog repa, koji sam nosio od srednje škole. Mislim da mi nijedna dlaka nije opala od tada.

1.

Završio sam trogodišnju saobraćajnu školu. Odmah po završetku škole otac me je zaposlio kod svog prijatelja Marka Čolovića, koji je bio vlasnik nekoliko mesara. Nijedna mesara nije odskakala od fona njegovih drugih mesara koje su gromko zaudarale na pokvareno meso. Nisam odmah razumeo kako je uopšte uspevao da proda svoje proizvode. Svakodnevno sam kamionom volvo, hladnjačom, dostavljao robu u te smradom opšivene mesare. Kako je gazda Marko uspevao da proda svoje proizvode? Uvek je bio bar dvadeset procenata jeftiniji od konkurenata, što je znatno povećavalo promet u njegovim mesarama. To je bio prvi razlog. Možda i dovoljan za zemlju siromaha. Drugi razlog je bio taj što je većinu bolesnih ili uginulih životinja koje se koriste u ishrani ljudi, na teritoriji čitave države, on otkupljivao. Za dovoženje tih životinja bio je zadužen Oskar. Taj Oskar bio je ćutljiv, onizak, ciglastog lica, sede brade uprkos mladim godinama. Mislim da nije imao više od trideset i pet. Oskar je bio zadužen za prevoz sve dok nije dobio dozvolu za ulazak u Sjedinjene Države. Tamo su mu živeli sestra i zet. Te bolesne ili mrtve životinje gazda Marko Čolović sortirao je i obrađivao u svojoj klanici.

„Od sutra si na posebnoj, odgovornoj poziciji“, pozvao me je Čolović i rekao mi. „Čovek koji je bio na toj poziciji odlazi u inostranstvo. A znaš li zašto odlazi? Jer je kod Čolovića stekao znanje i iskustvo koje u inostranstvu i te kako cene. Stoga, pamet u glavu!“, izgovorio je moj otac.

Posebnoj poziciji? Pomislih na Oskara koji se smrada uginulih životinja uvučenog i u folikulu kose na njegovoj glavi nije oslobodio čak ni tamo, u Americi.

Kasnije, možda mesec i po od kada je Oskar otišao, počeo sam voziti i vangranične ture. Odlazio sam po robu kojoj je istekao rok ili je to bila roba koju oni, Nemci, Austrijanci ili Švajcarci, nisu koristili u svojoj ishrani. Oči. Creva. Bubrezi. Mozgovi. Jednom sam prevozio i polutke. Preko stotinu polutki viorilo se u hladnjači volva.

2.

Već sam više od dve godine radio za gazdu Marka. Iako je plata bila bedna, bio sam zadovoljan. Odlazio sam često u inostranstvo, švercovao cigarete i alkohol, tokom putovanja nalazio pristojne devojke čije vreme nije bilo skupo. Šverc je lako pokrivao druženje s njima. U to vreme hiperinflacije, u odnosu na većinu ljudi, živeo sam odlično.

Onda su mi pokucali na vrata. Njih dvojica, obojica s osmehom od uva do uva. Zubi su im bili belji od opasača. Nekoliko sati pre toga bio sam stigao iz Bazela.

„Vidim da si u dobroj vozačkoj formi. Ne izgledaš umorno. Švajcarska nije blizu“, izgovorio je jedan od dvojice vojnih policajaca.

Odveli su me pravo na front. Ostavili su me ispred Iloka. Tamo sam zadužio civilni kamion, FAP kiper. Dobio sam posebnu poziciju u jedinici, sa pečatom Vojna tajna u knjižici.

Devet meseci, koliko sam obavljao te posebne zadatke, proteklo je relativno brzo. Nikome nikada nisam ni zucnuo o tome šta sam tačno radio. Niti me je iko pitao.

Sada povremeno imam košmare, nije da nemam. Često sanjam ta nagomilana tela, koja su se premetala iza kabine u kojoj sam se uvek nalazio sam. Nikada nisam imao suvozača. Imao sam osećaj da prenosim bundeve ili lubenice jer sam ih prevozio nekoliko puta dok sam u školi učio da postanem vozač kamiona. Kada bih stigao na lokaciju za koju sam imao pismeno naređenje, izlazio bih iz kabine nakon kipovanja tela i stajao po strani dok su dva bagera ta ljudska tela gurala u već iskopane rake veličine odbojkaškog terena. Sve rake bile su s ove naše strane Dunava. Ponekad sam čuo jauke, muške, ženske i dečije, koji su se činili kao cijukanje zbog buke koju su pravili bageri. Zvuk pištaljke starešine značio je kraj poluvremena ili četvrtine, znak da treba da krenem nazad. U neprijateljsku teritoriju. Po sledeću turu.

Moj otac bio je ponosan na mene kada sam se vratio. Raširio je tamnozeleni šator u našem dvorištu i pozvao preko stotinu ljudi. Okupljena deca su u meni videla vojnika, borca. Možda i heroja.

3.

„Tri, četiri, pet, šest...“, izgovori ulickani policajac, bacivši polugotovu cigaru na asfalt. Bio je skoro golobrad. Tek pokoja dlaka iznad usana i na bradi pomuškivala je njegovo ženskasto lice.

„Uh, kako li su se samo ovde ugurali? Kakav smrad! Jebeni migranti!“, uzviknuo je sklanjajući se u stranu, ne sakrivajući od tih ljudi nagon za povraćanjem. Ispovraćao se na samo nekoliko metara od mog šlepera skanija, prišavši kanalu pored puta u kojem se presijavala tamna tečnost koja je više ličila na sirovu naftu no na kanalsku vodu. I u toj tečnosti mogao je da vidi svoje ulickano lice.

Pokušao je da izvadi papirnu maramicu iz džepa da bi obrisao usta, ali se još jedan mlaz iz želuca sručio u kanal. Osetio sam miris dimljenog sira, miris koji su zasigurno osetili i ljudi koji su iza njegovih leđa izlazili jedan za drugim. Izlazili su polako, meko, kao kada se leopard približava plenu. Prvo su im se pojavljivala stopala. Većina je na tim stopalima imala patike koje su bile jasne replike najki. Onda su im se pojavljivali kukovi, grudi, da bi glava izašla na kraju. Stidljivo, spuštena ka asfaltu. Činilo se da im glave neki nevidljivi teg vuče nadole. Osetio sam njihov stid, mada sam u prvom momentu pomislio da je to bio strah. Izvlačili su se iz tog uskog prostora, bunkera naknadno napravljenog u prednjem delu prikolice, koji se nalazio tik iza kabine skanije.

„Sedam, osam, devet…“, brojao je ulickani. Drugi čovek, carinik, čučao je pored suvozačevih vrata držeći šapku u ruci. „Možda bi trebalo da pozovemo hitnu pomoć? Pogledaj na šta liče! Vidi, svi do jednog su bledi kao krpe. Imaju li oni uopšte dovoljno vazduha u tom bunkeru?“, reče.

„Dvanaest, trinaest...“, provlačilo mi se kroz ušnu školjku. Najednom je brojanje prestalo.

Već je carinik bio prišao ulickanom policajcu kada je video tamnoputog dečaka u crvenim bermudama, koji nije imao više od sedam godina. Beli šuškavac visio mu je preko tela, šake se nisu mogle ni nazreti. Bio je kratko podšišan, možda na „trojku“. Podsetio me je na moju ćerku, te sam pomislio da je možda i u njegovom razredu bilo vaški. Za njim su izašla još dvojica dečaka sličnih godina i frizure, možda i oni s vaškama u kosi. Sva trojica imala su tamniju put od onih koji su do tada izašli.

„Petnaest!“, uzviknu ulickani. „Pa koliko ih ima, sunce ti jebem? Kako si ih nagurao ovde?“, okrenu se ka meni.

„Sedamnaest“, izgovorih smireno.

Potom se ispod kamiona, iz donjeg bunkera, promolila žena ptičje laganog tela, puti kao u trojice dečaka. Onda se promolio i čovek, koji je izašao znatno brže nego žena. Mršav, zatrlih crta lica, gotovo da je dolebdeo do ovo četvoro. Policajac i carinik gledali su u dečake, ženu i čoveka koji su napravili krug u kom su se čvrsto zagrlili.

„Ovo mora da im je majka. A ovaj prosedi otac. Porodica, čoveče!“, izgovori carinik.

Iz zadnjeg džepa izvadih svežanj novčanica.

„Ima pet i sto? Da ne brojim? Tri stotke evra po glavi?“, izgovori.

„Tačno.“

Počešao se novcem po bradi, pa, pomerajući šapku po glavi levo-desno, reče: „Vraćaj ih u te bunkere i vozi. Više te niko neće ni pogledati do odredišta.“

Sve vreme sam vozeći šleper osećao kako se pomeraju u tih osam kvadrata. Tačno sam znao i kada mokre u plastične flaše. Znao sam i kada zaspe, pa im se telesa opuste i udaraju o zidove bunkera.

Vozio sam ih do Nemačke bez nepotrebnih pauza. Do predgrađa Minhena, gde sam ih ostavio u jednoj garaži. Četrnaest ih je izašlo, dok ih je troje ostalo u bunkeru šlepera. Dečak u crvenim bermudama i sa belim šuškavcem na sebi, kao i dve žene, ne starije od trideset, nisu izašli. I ovog puta zakazala je ventilacija.

I za njih troje, bez obzira na smrt, važila je ista cena – hiljadu evra po glavi.

*

Bio sam vrlo blizu kupovine novog, znatno većeg stana, već kaparisanog dupleksa od sedamdeset kvadrata u Novom Naselju. Trideset i četiri kvadrata za nas troje, malo više od jedanaest po osobi, ispod svakog je ljudskog dostojanstva.

Kada uđem u kuću, ugasim svjetlo

Ena Katarina Haler

Zadnje su iščupali prozore. Crvenih lica, zajapureni vukli okna, obijali zidove, eno i mog ćaće i za čas – jedan prozor s njihove kuće stoji i u našoj šupi. Nigdje korist od njega, samo se spotičemo i psujemo, prokleli smo to okno već bezbroj puta, dođavola neka ide, još nije otišlo.

„Neka im tamo gole kuće!“ kaže on, moj ćaća, i dobro kaže, i sakate ljude bacaju gole, pa što bi s kućama bilo drugačije.

Kroz tako gole otvore vidi se u kuću i kada je unutra mrak. Zjapile su prazne i već smo pomislili, nestat će same od sebe; ako ćemo trebati izvući koju ciglu – neka, uradit ćemo i to, no kako bilo, urušit će se na posljetku i bit će mir.

Prekoputa moje, ruši se tako njezina kuća. Na tom će mjestu, samo je pitanje vremena, ostati tek gnjili brijeg od cigli i blata, a ja ću sa svog prozora napokon vidjeti tada već zaraslo polje iza, buja na njemu gusta šikara. Bili smo uvjereni u to rušenje, kako li je samo vjetar trusio zidove; ta prašina što leti mogla je biti i pepeo, tako peče, pa stišćem oči kada prolazim kraj te kuće, dođavola i ona.

Tko legne u moj krevet, može tamo čuti tutanj vlaka. Ako se leži na leđima, kralješci postaju tračnice i zvuk klokota niz njih, nestaje negdje iza polja, a kuća prekoputa još se nije urušila i zaklanja mi pogled. Ako zastanem na vratima sobe, vidim jasno što rade oni, koji su naselili njezinu kuću. Dovoljno je to malo svjetla s ulice da vidim sve što rade u toj prvoj sobi, gdje su nekada spavali njezini roditelji. Njezinu sobu mogu vidjeti tek ako se primaknem svom prozoru: dobro da smo istrgnuli vrata, pa sijeva sivi zid, kiša se već namjerila na njega. Uz taj je zid uvijek htjela spavati, gurala me na rub vazda, htjela je da padnem, nema što drugo.

„Doveli su nam one šta kolju,“ govore mi, „oni kolju i kad pušku imaju, kolju jer tako vole!“ A mi brže-bolje u kuće, zaključali kapije, dršćemo kao da su i s nas poskidali sva vrata i prozore, iznijeli i rasprodali po pijacama, pa sad vjetar šiba kroz šuplja tijela, takva nas treskavica hvata dok strepimo od njih, mada još je ljeto i kada legnem u krevet, prostruji mlaz niz tračnice i ležim u znoju, dugo.

Steglo nas u grlima za goli život, a kroz raščijane otvore klate se žene, samo su im bijela lica iščupani prorez u crnini. Hodaju amo-tamo niz sobu, ugušile bi dlanove pod mišicama kako stežu ruke na prsima; zar tim rukama kolju?

„To su njihove kurve,“ kažu mi ipak „one su ih ljubile, a oni su klali!“

Što nisu mogle ljubiti nekog tko je znao opaliti puškom, nismo im mi krivi.

Nakon što nasred dvorišta izgori ono što nismo uzeli iz tih kuća, ostavljamo to pred vratima kurvi. Tako im napišem i na kapiju, još tinja paljevina u koju će ugaziti, da bar stane u nju bosom nogom, kurva koja sada spava u njezinoj kući. Mama me vuče za uho i kada uđemo u kuću, mlati me dok sva ne pocrveni. Odlazi od mene takva natečena, bijesna na njih, što nisu samo pustili kuću da se sruši.

Njezini su otišli, jer su bili oni što kradu. Najednom se saznalo da kradu, pa i otimaju, ubili bi za tuđe i što s njima onda, bolje da su daleko, a kuće neka se sruše. Nije mi bilo druge do složiti se: nego što da kradu, takvi su oni, ukrala je i od mene, morala je nešto ukrasti. Sve te moje stvari što mislim da su pogubljene tko zna gdje, mora da je ona uzela, nema tko drugi i zato su prebirali po njihovim ormarima, izvlačili ladice, širili šlifere i perine, sve ne bi li iz njih ispalo nešto naše, morali su nešto uzeti, a ako ne bi ništa pronašli (za svaki slučaj, valja biti siguran), odnosili su svojim kućama sve njihovo, bubnjale su komode na tačkama niz selo, ne bi li ipak u njima bilo nešto naše; trpali smo sobe namještajem, odjećom, navukli njihove zavjese na prozore – svuda se može zavući ono što su nam uzeli, iz čega li će se pojaviti?

A ono što je ona uzela meni, morala je ponijeti sa sobom. Mora da je tako, jer ništa ne pronalazim. Uđem u kuću, otvaram sve silne ladice, prevrćem sve njihove stvari i ništa moje iz njih da ispadne. Štogod mi je ukrala, nije kod mene, a nije moglo niti ostati u njezinoj kući. Tamo sada tumaraju njezinim sobama, te dvije ženske figure u crnini, nikog sada ne ljube niti itko ovdje kolje. Ne znaju ni one što bi sa sobom, vuku se uvečer niz sobe i onda klonu, a kada se to dogodi, više ih ne vidim, leže negdje ispod okna i struji li i pod njima vlak, kao i poda mnom? Tako je strujao njoj, ona ga je prva čula, tapkala prstima niz moja leđa i rekla:

„Čuješ, tu?“

Čujem, ne mogu više zaspati od toga.

Stanem u kutu sobe, gledam ih dok ne potonu, zaspu li one uopće? Znam da me ne mogu vidjeti, ako se zabijem u taj kut. Dok je upaljeno svjetlo u mojoj sobi, ne vidim van, ali jedna sjenka se pomakne negdje na stropu, gonjena nečim sasvim slučajnim i tada znam, pomaknula se i ona; vidim svoj obris u staklu, na sigurnom mjestu, u kutu u kojem me ne može vidjeti.

Tko zna što ove dvije čuju, kada legnu tamo gdje više nema kreveta. Stara dolazi leći kasnije i dotad vidim samo nju, kći joj je valjda. Gledam ju kako promiče pred praznim otvorom, amo-tamo, skida komad po komad crnine sa sebe i tada mislim da mora biti starija od mene, silne su godine u tim pokretima. Gledam ju iz tog kuta sobe kako steže ruke na prsima, neće li i nju vjetar dokrajčiti i dok prilazim svom prozoru, ona stoji tamo sva sapeta i kruta, nema zavjese za kojom bi se sakrila, iza koje bi se navirila prema meni, propela na prste.

„Navuci firange, šta imaju oni gledat! Trebalo im je odmah letve zakucat na prozore“, kaže mi sestra i potegne niz karnišu, samo što ju ne slomi tako.

Ako gori svjetlo unutra, vidim sebe na prozoru. Znam da vani puše vjetar, u kuću se uvlači ona hladnoća od koje smrde zidovi i steže se koža, krevet je leden kao crna zemlja, pa se presvlačim brzo i stavim ruke na prsa, omotam se njima koliko mogu, kad bi se samo dalo uvući u sebe i tamo se ugrijati. Kada nikoga nema, usudim se razmaknuti zavjesu rukom i eto nje, u dnu sobe razmata tu svoju crninu, pa brzo navlači na sebe spavaćicu. Na taj je čas, kada nema ništa na sebi, sasvim mlada; sva se krutost razlije, mlada je, djevojčica, za umotati u toplu deku.

Prvi put kada sam ju vidjela golu, istrčala sam iz kuće. Zanosio me vjetar napolju, bezglavo sam se vrzmala dvorištem i zatvorila se u šupu, sve se osjetilo po piljevini i čađi, dalo bi se ugušiti od toga. Zapela sam za onaj prozor, stajao je i dalje tamo posred, dođavola i nije se moglo napraviti ništa, osim udariti šakom kroz staklo. Krvarilo je kao sumanuto, ruka se pretvorila u crvenu kuglu, mislila sam da će se zapaliti kako je peklo. Tuče bol u ruci, a vlakovi jure jedan za drugim, lupaju mi u ušima do jutra.

„Šta je tebi, ko te svetio!“ čistio mi je tata ranu i da je samo malo jače povukao, iščupao bi mi ruku iz ramena.

I da je, neka je.

Kada uđem u kuću, ugasim svjetlo. Zavjese držim rastvorenima, ide zima, a prekoputa su navučeni debeli zastori, postavit će i prozore, a meni i dalje prska krv van iz rane ako stežem ruku; da mi je razderati i dlan noktima tako. Više ju ne mogu vidjeti, postala je tek sjena iza stakla i dođe mi tada da sve pootvaram, što drugo, neka upadnu unutra, sve nam pokradu, odnesu i rasprodaju, neka nas rasele, morat će se i to dogoditi.

Crveni neboder

Lana Bunjevac

Teta Nada je bila bakina najbolja prijateljica. Živjela je nedaleko od nas, u jednom od dva crvena ciglena nebodera u ulici paralelnoj s našom. Bili su to tzv. vojni neboderi, sagrađeni 1974. godine, dobrih 20 godina nakon izgradnje našeg kvarta, ali iz moje perspektive oni su tamo oduvijek. Dijeli ih terasa koja je danas zapuštena i zarasla u travu i korov, no nekada je služila svojoj svrsi i bila je mjesto okupljanja djece i stanara. Klinci su tamo igrali nogomet, a bake sjedile po klupicama. Nama klincima je ulica u kojoj su bili neboderi uvijek bila „neprijateljska“ ulica pa je postojala prešutna podjela teritorija – oni ne smiju na naše klupice, mi ne smijemo na njihovu terasu. Sa stražnje strane terase nalazila se policijska postaja, u čijem je dvorištu nekada bila stara breskva vinogradarka, pa bi se u trenucima hrabrosti ipak odvažili zaletjeti se na terasu, pobrati još zelene breskve, najesti se toliko da te boli trbuh i onda košticama gađati murju preko ograde.

U lijevom neboderu živjela je i teta Nada. Njezin muž bio je umirovljeno vojno lice, imali su sina koji je išao s mojom mamom u razred, pa su se baka i teta Nada upoznale preko djece. S vremenom su postale najbolje prijateljice, družili su se svi zajedno obiteljski i odlazili na izlete u Opatiju. Teta Nada bi često navraćala k nama nakon placa i pamtim je po tome što se uvijek glasno smijala i uvijek je govorila sve duplo – moju baku zvala je stara, stara, meni je govorila maco, maco, a uvijek bi rekla da će ostati samo pet minuta, samo pet minuta koje bi se gotovo uvijek pretvorile u jedan sat. Baš kao ni moja baka, ni teta Nada nije bila školovana, bila je domaćica, ali bila je uporna i marljiva, sama se obrazovala i kao odrasla žena završila je dopisnu ekonomsku školu.

I Nada i njezin muž bili su rodom s Banije, iz jednog sela pored Gline, gdje su imali kuću i gdje su provodili svaki slobodan trenutak. Teta Nada je imala krasan banijski naglasak, koji nisam godinama čula, sve dok na TV-u nisu počeli prikazivati reportaže s potresom pogođenih područja. Stalno su baki donosili voće i povrće sa sela, jer ga je bilo toliko da oni sami nisu mogli sve pojesti, a i baka je cijelo jedno ljeto provela s njima. Trebala sam i ja ići s njom jer te godine nismo išli na more, ali sam s prezirom odbila, jer s 12-13 godina baš i nije neka špica provesti ljeto s bakom i nekim starim ženama na selu (sad mi je žao).

Sljedeće ljeto tetu Nadu i njenog muža na selu je zatekao rat. Na početku nitko još nije bio svjestan situacije, kako se tada još govorilo, i nadali su se da će se uskoro vratiti u Zagreb, no to se nije dogodilo, pa su tako u ljetnoj robi ostali zatočeni na selu sve do jeseni, bez telefona u kući i bez mogućnosti da se ikome jave. Svašta su proživljavali u tom razdoblju, to smo ionako saznali tek kasnije, ali uspjeli su nekako pobjeći iz sela i preko nekakvih šuma i šikara dokopati se Bosne, gdje ih je jedna muslimanska obitelj ugostila i pomogla im da dođu do Beograda gdje je živio brat Nadinog muža. Nadali su se da će se iz Beograda lakše uspjeti vratiti u Zagreb.

U međuvremenu, u Zagrebu je počela hajka na ljude koji su živjeli u vojnim stanovima, pa je tako i stan tete Nade u neboderu zaposjeo netko iz redova HV-a. Kad je moja baka jednom nazvala da provjeri tko je u stanu, javio se nepoznati muški glas i opsovao joj četničku mater. Baka se uplašila i nije više zvala. Nadin sin nije uspio uzeti nijednu stvar iz svog stana, ni robu, ni dokumente, ništa, pa je pokupio svoju dugogodišnju curu, koja je dala otkaz u muzeju u kojem je radila, i doslovce od danas na sutra otišao s njom u Nizozemsku. Nikada se nisu vratili i puno prije nego što je to službeno napravila i hrvatska država, zauvijek su raskinuli sve veze s republikama i pokrajinama bivše Jugoslavije.

Skršen brigama, muž tete Nade umro je nedugo nakon toga, dobio je infarkt, pa je teta Nada ostala sama u Beogradu s njegovom rodbinom koja ju baš i nije voljela i u rijetkim trenucima kad bi uspjela nazvati, plakala je baki na telefon i govorila da jedva čeka da se vrati. Ali nije se imala gdje vratiti, jer je nepoznati muškarac iz HV-a još uvijek bio u njihovom stanu, a možda je tamo još i danas.

Nakon rata, teta Nada je uspjela doći u Zagreb da si sredi penziju i tih par tjedana stanovala je kod moje bake i dede. Imala je upale oči, nije se više smijala, nije govorila stara, stara i plakala je svaki put kad bi joj moja baka i ostale susjede spakirale paket u kojem je bila neka roba i posteljina, jer teta Nada više nije imala apsolutno ničeg svog. Opunomoćila je tada moju baku da joj podiže penziju, a ona bi dolazila svako toliko iz Beograda da je pokupi. Nekoliko godina kasnije, umrla je i ona, a prije par godina i moja baka. Na bakinu adresu još uvijek dolaze izvještaji o stanju na računu tate Nade u banci i iako sam već nekoliko puta odlazila intervenirati da to prestanu slati, Zagrebačka banka je neumoljiva:

„Punomoć može ukinuti samo osoba koja je opunomoćila drugu osobu.“

„Ali ta osoba je umrla, mi samo želimo da nam prestanete slati te izvještaje jer nas to uznemirava.“

„Žalim, to može napraviti samo osoba na koju glase izvještaji.“

„Ali to je moja baka, a i ona je umrla.“

„Onda osoba koja ju je opunomoćila.“

I tako u krug.

Svaki put kad stigne nova koverta sjetim se tete Nade kako mi s vrata viče maco, maco, obavezno dvaput.

Vrtlozi

Senad Jusić

Vrbas ovdje pravi blagi zavoj i, što mu nije odlika, grana se u tri rukavca stvarajući tako mala ostrvca, a naniže se te tri krivudave trake ponovo spajaju u jednu. Huči, nadošao je. Obala s ovu stranu je strma, vrbe i žbunje. Dalje se prostrla ravnica, ravnica je problem, kroz tamu prijeteće nepregledna, u njenoj mračnoj utrobi cesta nestaje, nikako da je sustignemo.

Najmlađa mora mokriti. Baš sad. Od straha, vjerovatno.

„Strpi se, evo tu smo. To je to“, obraćam se majci „ja dalje ne mogu. S obe strane su čet... srpski vojnici, punkt im je pravo nekih dvjesto metara. Idite cestom, samo cestom. Ne silazite s asfalta, sve okolo je minirano.“

Stoje skrušeno. Strah. Strah. Strah. Nestala je ona Irenina drčnost, nema zakeranja za svaku sitnicu, što ovo, što ono... Tišina. Negdje u daljini javi se puška. Nesvjesno se primaknu mome ramenu.

„Možeš li još malo s nama“, majka će molećivo „bar još malo?“

I ovako sam otišao više nego što treba. Ničija zemlja. Kuće su sve rjeđe, a polje sve šire. Prazne, davno izgorene kuće, otvori kao duplje na lobanji. Svjedoci pustošenja. Prošli smo i moju. Ostaje samo polje. Preklinjući pogledi – još malo. Jednom će mi to još malo doći glave. Oprezniji korak, napregnutiji, otkočena puška; one dišu na usta, da prikriju i taj izdajnički zvuk. Kad osjetim da su zastale, da hoće da stanu, okrenem se, nakratko, i ubrzam hod, a one me prate, zaborave na umor i kolebanje. Blago proširenje, međuzona, tu niko ne dolazi. Stajemo, zarasla cesta ode u noć. Ma koliko naprezali oči i pogledom razdirali tamu, ništa se ne razaznaje. Čučnule su. Na rubu su panike, na ovo nisam računao. Govorim šapatom.

„Nemate se šta bojati, samo idite pravo cestom i nakon pedesetak metara vičite glasno: Heej, mi smo civili, žene... tako nešto…“

Majka se premišlja. Na trenutak je neodlučna, nakratko baci pogled u pravcu grada, vrati oči na njih dvije, pa opet na cestu iza nas. Da li će odustati? Oprezno ustaje. Vadi pare za koje smo se dogovorili. Stišće mi ruku. Drhti.

„Hvala ti ko Bogu“, govori jedva čujnim šapatom „ako se ikada sretnemo...“

„Hoćemo, samo vi idite cestom. Samo cestom, ne silazite s ceste...“

Ništa ne zbližava tako kao strah i nevolja. Grlimo se kao rod najrođeniji, iskreno i prisno, za rastanak, bez izgovorene riječi. Dojučerašnji stranci. Tišina je. Tupa i mučna, uz prijeteće klokotavi šum vode.

Kako naglo dođe, osjećaj bliskosti tako i prestane. Potisne ga misao koja pritišće, koja ih parališe, misao na taj zadnji korak što ga moraju napraviti.

„Nema ni sto metara do njihovog punkta“, šapućem. „Idite pedeset i tad počnite vikati, bilo što, skontaće ženske glasove. Ni u kom slučaju ne silazite sa ceste. Samo hrabro, niste prve koje prevodim, vjerujte mi.“

Skanjuju se. Odustaće. Neće. Krenu nesigurnim korakom, zastajkujući. Okrenu se izgubljeno, pa kad me vide, kroče malo odlučnije; pratim pogledom sve dok nejasni obrisi ne iščeznu u tami. Čekam. Umjesto da se žurno vraćam nazad, čekam. Šta mi ovo treba? Da strepim za tri očajne žene koje sam upoznao prije tri dana. Za mizeriju.

Samo ne silazite s asfalta. Samo pravo, cestom. Samo asfaltom. Ispušiću jednu pa nazad. Dobro je, trebalo bi da su uspostavile kontakt mada je čudno da se nije čulo dozivanje. Dobro je.

„Bru-boom“, odjekne kroz noć.

Ovo je mina! Jebem ti sreću. I nesreću. Jebem ti žensku pamet. Glupače glupe. Sto puta sam ponovio da ne silaze sa ceste. Sto puta! Pa može li se meni išta odigrati kako treba?

Počinje prolom, čitavi rafali. Dum-dum-dumdum-tuum. PAM!? Odjekuje dolina, tutanj se u koncentričnim krugovima odbija s jedne na drugu stranu. Fijuče iznad glave. Misle da se uvukla neka diverzantska grupa.

Strma obala pruža zaklon. Ispod je prirodni kazan s opasnim vrtlozima, otac nikad nije dao da se tu kupamo. Nikad. Zbog sestre.

*

Bilo joj je trinaest godina kad se utopila. Na istom ovom mjestu. Povukao je vrtlog. Polje je tada bilo prekriveno šatorima njemačkih vojnika. Wehrmacht. Izvukao ju je plavokosi German; niko od mještana nije imao vještine i smjelosti da zaroni u prirodni kazan koji Vrbas pravi na tom dijelu, i da traga na par metara dubine. Dedo je preuzeo tijelo, uzeo ga u naručje i tako bez zastajkivanja i bez ijedne progovorene riječi nosio uz priličan uspon do kuće na brdu. To su stariji ljudi stalno prepričavali: njegovu staloženost, kameno lice, stoičku reakciju. Neninu reakciju nikad niko nije spomenuo.

*

„Opet cugaš.“

„Što to tebe tangira?“

„Ma nije, nego... Slušaj... vidiš onu ženu za zadnjim stolom... nemoj tako upadljivo... jeste, ona sijeda... sjećaš je se?“

Nikad vidio. Samo malo. Poznata mi odnekud... ipak ne.

„Pametnije ti je da zovneš turu nego što gledaš stare žene.“

„Vidiš, tu i jeste problem“, poče otegnuto. „Stanovala u ulazu moje sestre, bila jučer na kafi. Tri sata su pričale. Brat joj umro pa došla na sahranu. I da sredi papire oko svog stana. Miješani brak. Sad je u Kanadi. Izašla je, kaže, zadnju godinu, proveo neki vojnik za pare nju i kćerke kroz liniju. Starija joj kćerka, Irena, nastradala. Stala na minu.“

U zbunjenoj glavi misli se pletu sporo, nedorečene. Odjednom rasanjen, uznemiren, a nesposoban za rezon, uputio sam joj podozriv, ispitivački pogled. Je li to ona? Da Miki ne reče ne bih je ni... Sjedi nepomična, ukočenog pogleda. Zar je moguće da se ovoliko promijenila za... četiri godine. Lice ispijeno, blijedo. Zakleo bih se da je bila crnka. Sad je potpuno sijeda ali svejedno, osiona je, vanvremenski prisutna. U cijeloj njenoj pojavi ima nečeg prkosnog i potresnog. Crne oči hladnog sjaja fiksiraju, suzne ali bez ijednog treptaja. I kroz suze, oštar pogled.

Stvari za stolom, glupe čaše i pepeljare, postaju antičke vaze, piljim u njih i vrpoljim se pod njenim prodirućim pogledom. Miki mrmlja sebi u njedra, negoduje, kaže da se ne okrećem, da plače kako je mene ugledala, da popijem i da idemo.

Nisam ni primjetio kad je prišla, tek odjednom mi se stvorila iznad glave. Iako su joj oči bile vlažne, progovorila je neočekivano strogo i odsječno, glasom tvrdim:

„Vidim da uživaš... pa da te pozdravim.“

Gledam je sa strahom. Sve ostalo potisnuo je osjećaj da mi je nešto teško upalo u život, nešto od čega odavno strepim, i da će mi sad raznijeti i ono malo mira što ga daje dnevna doza tečne utjehe. Sjedim nepomičan i nijem, gledam je i riječi jedne ne uspijevam da pronađem iako silno želim i nastojim da nešto kažem, da se opravdam.

„Moje saučešće za brata“, rekoh u mučnoj tišini koja zavlada, učini se, u cijelom lokalu. Jedino sam to, zbunjen i izgubljen, izustio.

Oči joj se smračiše, kao da se trgla od jakog bola i prosto se osjetilo kako u njoj struji ona ženska, sirova, potiskivana snaga. Inače sitna i niska, sad me gledala odozgo, puna napadne odlučnosti.

„Ne plačem ja za bratom, zlotvore.“

Toliko ogorčenja i prezira u jednoj jedinoj riječi. Zlotvore!? Puna te nepopustljive gorčine, nage se i primaknu stolu, boreći se da zatomi bolni grč oko usana, neuspješno. Donja vilica se trese. Znam taj osjećaj. To mračno i kobno nasljeđe nikad joj neće dozvoliti da se opusti, stezaće je i u trenucima spokoja, ako ga ikad bude. Strepim, samo da ne sjedne. Nepomična i nijema, optužujuće zuri; uzvratio sam pogledom saučesnika i oborio glavu.

„Zlotvore“, ponovila je promuklo.

Sad gnjev preplavi mene, uzburkana mješavina srdžbe i nepravde. Ljutio sam se na sebe, na nju, na cijeli svijet, svu tu žgadiju što od mene pravi hulju i profitera. Zaustio sam da joj odgovorim, njoj, Mikiju, Dadi, Irmi, čaršiji, svima, svima, došlo mi da vičem, da konačno objasnim, da se derem, da plačem, ali sjedim ukočen i nijem, oborene glave. I stiskam čašu u ruci. Kako šutim i ne dižem glavu, i ona se malo odmaknu.

Videći me takvog, zgužvanog i bez reakcije koju je žudno očekivala, lice joj neprimjetno napusti ona tamna sjena a sitno tijelo izgubi onaj izazivački stav. Kako li bijedan i ukaljan moram izgledati da se i ta nesretna žena sažalila. Ona gleda negdje gore, ja u pod, čekamo da se nešto desi, ali ništa se ne dešava, šutimo i ta šutnja je doživotna. Ostaje samo misao na jedan događaj, težak i mračan, prije kojeg je sve bilo drugačije, mi smo bili drugačiji. Okrenu se bez riječi.

Prije no što će zamaknuti, uputi mi još jedan pogled, dug, strog i bolan; ponovo sam oborio glavu.

*

Zajednički odlazak na groblje. Nijemi polukrug u dijelu gdje se odvajkada ukopavaju članovi porodice; najsvježiji, dedin mezar provocira okorjelu divlju jabuku. Nakon pola vijeka, nena je ostala sama. Dobro je to podnijela. Ona i mama pokrivene maramama, muški u svečanoj tišini. Mirno je. Polagano se javlja tihi jecaj. Nena je plakala.

„Ma dobro, nemoj plakati“, tješi je mama.

Jecaj je postajao sve jači, pretvarajući se u grčevit plač.

„Nemoj plakati, pa eto Bog vam je dao da ste fino proživili. Niste nikad imali problema, bez ijedne svađe.“

Starica je nastavila plakati. Niz naborano lice slivaju se suze. Polako se sagnula i drhtavom rukom dodirnula jedan manji nišan pored dedinog, puno stariji, stariji preko pedeset godina.

„Ja plačem za svojom Đemilom.“

Gluvonema

Albina Idrizi

Bilo je treće veče bombardovanja i već smo se istrenirale na koji krevet i sa kim ćemo leći u mračnom podrumu bolnice. Čim smo čule prodorne zvižduke popodnevne sirene koji su opominjali na opasnost od bombardovanja grada, izašle smo iz soba u kojima smo bile smeštene i spustile se niz stepenice u dugom, jednoličnom i tihom redu trudnica, koji je, kada bi se posmatrao s gornjeg sprata, ličio na uvijeno telo nekog debelog i tromog gmizavca. Hodale smo kao mesečari, prateći jedna drugu pognutih glava, korak po korak, utonule u misli na naše kuće, u kojima smo ostavile porodice i svakodnevice sa uobičajenim teškoćama i smetnjama, koje su nam sada izgledale tako slatke i drage, budeći nam čežnju da im se vratimo što je pre moguće.

Podrum je zapravo bio prostrano podzemlje, hladno i mračno, nedefinisano ijednom pregradom osim četiri široka cementna stuba na sredini, čija unutrašnjost je predstavljala četvrtast prazan i neiskorišćen prostor. U dve paralelne linije, iza stubova, bili su poređani bolnički kreveti u koje su se spuštala naša tela, dvoje po dvoje, leđima jedna ka drugoj, tako da ostavimo prostora za nadute stomake, s po jednom rukom pruženom izvan kreveta za infuziju eventualne terapije, ako bi se ukazala potreba. S jedne strane bile smo mi, Albanke, dok su s druge strane, prekoputa nas, ležale trudnice srpske nacionalnosti, često samo po jedna na krevetu, ionako uskom i predviđenom za jednu osobu, pošto ih je bilo manje od nas. Levo od ulaza u podrum stajala su dva radna stola s neophodnom opremom za neku hitnu intervenciju. Zdesna, od sredine naviše, sve do spoja s tavanicom podruma, bili su gvozdeni prozori koji su pristajali nemalterisanim zidovima i sa kojih se čulo stalno zastrašujuće zviždanje. Tri prastare bolničke posteljine, bačene preko prozora i spojene jedna za drugu metalnim kopčama, iako su prekrivale prašinu i paučinu iznutra, zajedno sa svetlošću koja se nije smela videti spolja, nisu uspevale da zaustave opori miris urina i postkoitalni vonj pasa koji su se, pre nego što je počeo rat, obično sklanjali tu, uz ivicu zida.

„Dobićemo upalu pluća!“, prošaputala mi je drugarica iz sobe, okrenuta od mene leđima, tako da je njen glas bolje mogla da čuje pacijentkinja s drugog kreveta, okrenuta prema njoj glavom, nego što sam mogla da je čujem ja.

„Bolje upala pluća nego da umremo!“, odvratila joj je brže-bolje drugarica prekoputa, ne znajući da li ju je to utešilo ili ju je još više prestravilo.

„Žao mi je, ali je vanredno stanje. Nadamo se da neće dugo potrajati“, rekao je doktor iz vizite.

Redovi kreveta, spontano podeljenih po nacionalnosti, sledstveno su podelili i medicinsko osoblje bolnice. Tamo odakle su dolazila pitanja, žalbe i molbe na srpskom jeziku, tamo su upućivani i odgovori, saveti, uputstva i preporuke odgovarajućih stručnjaka na tom jeziku. Tako se ostatak osoblja, koji je govorio albanski, okrenuo na drugu stranu, da namiri potrebe albanskih pacijentkinja.

Čim je prestao prvi metež oko zauzimanja mesta, uz dugotrajno škripanje kreveta, praćeno gromoglasnim plačem žena, buka glasova i užurbanih koraka na ulazu učinila je da sve počne ispočetka. Nijedna od nas nije mogla da miruje, pošto su se one sposobnije napola pridigle da bolje vide.

U četvrtastom prostoru između stubova namah se smestio krevet s mladom pacijentkinjom, koji su gurale bolničke sestre, sa svom potrebnom opremom. Nakon njih, istovremeno su stigle i dve lekarske ekipe, obeju nacionalnosti, koje su brzo krenule sa opštim spoljašnjim pregledom stomaka, proverom očiju, jezika, temperature, pa sve do analiza krvi, oko kojih su se okupili svi lekari iz obe grupe.

Za sve to vreme, pacijentkinja, mlada žena kojoj je ovo morala biti prva trudnoća, grčila se u agoniji od strašnih bolova koji su je terali da se okreće čas na jednu, čas na drugu stranu, a katkad je i dizali u sedeći položaj, da bi je opet zatim iscrpljenu oborili na krevet. Za razliku od drugih na koje smo navikli, njeni vapaji nisu bili ni shvaćeni, niti su se čuli artikulisano, iako su bili toliko uznemirujući da su ostavljali utisak kako dolaze iz najdubljih ponora duše. Dva plava oka, iz koja su izbijali strah i užasnuće svaki put kada bi se otvorila i brzo skliznula preko lica unaokolo, preklinjala su za pomoć. Duga smeđa kosa bila joj je razbacana po licu, katkad joj prekrivajući oči, a katkad usta, dok ona nije imala snage ni da pomeri ruke i skloni je odatle.

„Jadnica, gluvonema je!“, prišla je blizu nas da nam prošaputa sestra Drita.

Sada nam se činilo kao da smo odjednom razumele jezik njenih vapaja. Mora da je isto osetio i red srpskih pacijentkinja prekoputa nas, jer su i one počele da je gledaju drugim očima, sa izrazima lica na kojima se očitavalo sažaljenje, tihe molitve i samilost.

„Ne zna se koje je nacionalnosti. Čak joj ne znamo ni ime. Ne znamo da li ju je neko doveo i ostavio kod vrata bolnice, gde smo je našli ovako iscrpljenu kao što je vidite, ili je došla sama. Ništa!“, objašnjavala je dalje sestra Drita.

Činilo se kao da su i zidovi podruma sada slušali novu pacijentkinju. Ni najmanjeg zvuka, niti piska ni od jedne od nas, koje smo do tada s mukom otimale jecaje jedna drugoj. Čak su i naši bolovi u nama zaćutali, udubljeni u strepnju oko nove brige za pridošlicu.

„Definitivno moramo da operišemo!“, rekao je tiho doktor Vlado, jedini hirurg Srbin koji je nedavno došao u bolnicu.

„I ja tako mislim. Čak hitno. Ne vidim drugo rešenje“, pridružio mu se doktor Agron, njegov vršnjak.

„Idemo onda. Da više ne rizikujemo. Uzećemo njene podatke posle, kada sve prođe i kad bude mogla da piše, ako zna da piše“, rekao je najstariji među njima, doktor Redža.

„Za trideset minuta završava se policijski čas i moći ćemo da uključimo svetla i počnemo. Moramo biti spremni“, dodao je, gledajući svoj ručni sat.

Nakon pola sata i mi bismo izašle iz podruma i, isto kao što smo sišle, polako i tromo, popele bismo se jedna za drugom u naše sobe, još umornije, još tromije. Do tada, nijednog trenutka nismo skidale pogled s nove pacijentkinje. To je bila tačka koja nas je sve povezivala. Središte u kome su se prizemljivali i spajali svi naši bolovi, strahovi, brige i nade. Ta gluvonema žena, koja niti je govorila niti je čula, ali koju smo mi čule i razumele, sve to je bio naš zajednički jezik. To su bile naše sličnosti. Ona je bila mi i mi smo bile ona.

Ustala sam iz kreveta i prišla joj. Polako, da joj ne pokvarim tako potreban san u tih malo trenutaka, sklonila sam joj oznojenu kosu sa očiju i uzela je za ruku. Sestra Srpkinja, koja se starala o ruci za infuziju, nasmešila se odobravajući. Ženiniprsti bili su beli i dugački. Nokti premazani crvenom bojom, čiji je najveći deo davno otpao, naveli su me da je zamislim mirnu, srećnu, kako sedi negde u svojoj kući, pored muža.

Kada je sve bilo spremno i kada je sestra došla da odvede pridošlicu u operacionu salu, sve smo bile skupa na nogama oko nje. Pozdravljale smo se i bodrile je svaka koliko je znala i kako je mogla. Izmešali su se jezici, reči, zagrljaji, i stopili se u jedno zajedničko.

Stepenicama smo se pele s mislima tamo, u operacionoj sali, gde je žena koju smo tek upoznali na najbožanstveniji način otelovljavala svoju ljubav i žrtvu za budućnost.

„Jeste li čule šta je nova pacijentkinja?“ pitala je sutradan sestra Drita, čim je ušla u podrum bolnice.

„Da“, požurila sam da odgovorim pre nego što nastavi dalje.

„Ona je MAJKA!“

Prevod: Đorđe Božović

Suze isto bole

Vesna Todorovska

Prosinac. Zameten utorak. Stajala sam na raskrižju kod gradske tržnice, umotana u veliki pleteni šal, dok sam čekala da stigne kolega. Dok su mi se nosnice ispunjavale mirisom tek pečenih krafna, kruljenje crijeva se uvećavalo. Lupkala sam ukočene noge jednu o drugu da ih ugrijem. Ozeblo tijelo podgrijavalo je moju nestrpljivost. Znala sam da je i u starom Golfu hladno, ali barem ne bih stajala na zaleđenom nogostupu.

Konačno je tamnoplavi automobil stao ispred mene. Sagnula sam se da pogledam poznati lik kolege Fatmira, koji mi je samo mahnuo rukom da uđem unutra.

„Mermenđes. Kako si ovoga hladnog jutra?“

Fatmir me nije ni pogledao. Stavio je u usta zapaljenu cigaretu i vješto se uključio u kaotični promet. Naviknula sam se na njegove jezične greške.

„Dobro sam, malo promrznuto, dobro je što je prestalo puhati.“

„Autocesta je sigurno očišćena“, uzvratio mi je pospano, zijevajući. „Ali ne znam kako će bi do škola.“

Dok smo se vozili po autocesti, šutjela sam. Neizvjesnost glede stizanja na radno mjesto oboje je mučilo. Osjećali smo strah koji se oživotvorio odmah čim smo skrenuli kod tri silosa za žito, što su se kao neboderi uzdizali nad bijelom zemljom.

Pred nas su izišla trojica vojnika. Obješene puške, stisnute objema rukama, djelomice uperene prema nama, još više su mi zaledile tijelo, koje je ovoga jutra ionako bilo promrzlo.

„Kamo ste krenuli?“ strogo nas je upitao najviši, koji je prije toga izdao naređenje da iziđemo iz automobila te se identificiramo.

Stajala sam iza kolege, a strah je lebdio kao duh iznad nas. Možda se zbog toga razloga približio još jedan od vojnika i ugodnijim glasom objasnio nam da iz sela nije nitko ni izišao niti u njega ušao jutros. „Ako morate na posao, krenite pješice, jer ćete se inače zaglaviti s kolima u snijegu.“

Automobil je ostao stajati i stražariti zajedno s vojnicima u snijegu.

„Moramo se pojaviti na radnom mjestu.“ Fatmir me je prvi put pogledao, upućujući mi pogled prepun molbe i nastavljajući govoriti:

„Ja ću ići naprijed, a ti me slijedi po mojim tragovima. Prtit ću snijeg, tako da što manje smočiš noge.“

Klimnula sam glavom u znak odobravanja. Sporo smo se kretali. Noge su nam propadale do koljena u suhi smrznuti snijeg. Pri svakom koraku čulo se pucketanje, a smrznuta površina popuštala je pod pritiskom noge. Fatmir je bio nizak, a pogrbljenost mu je dodatno skraćivala tijelo. Hodali smo šuteći. Sva snaga naših tijela bila je usmjerena prema želji da što prije stignemo do škole. U cijeloj okolici kao da su se izgubili glasovi. Čulo se samo naše otežano disanje. Sada čak nije bilo ni pasa koji su uvijek trčali za kolima kad smo se vozili.

Školska zgrada bijaše kućica s dvije prostorije i malim hodnikom koji ih je razdvajao. Naš dolazak s radošću i nevjericom bijaše pozdravio domar. Unutra je bilo toplo. Promrzli od hladnoće stali smo pored pećice u kojoj su pucketala suha drva. Na malom stoliću bile su postavljene čaše za čaj. Pila sam lakomo. Puhala sam smrznutim usnama, dok sam u dlanovima stezala toplu čašu. Moje su joj ruke potkradale toplinu mijenjajući joj boju u tamnoljubičastu. Dvojica muškaraca razgovarali su na albanskom. Razumjela sam poneku riječ pa sam shvatila suštinu: hladno, mnogo snijega, djeca nisu ovdje. Glavnu vijest čula sam od domara na makedonskom: na televiziji su priopćili da se nastava prekida i počinje zimski raspust.

Prostorija se ispunila mirisom vlage što se isparavala iz naše odjeće koja se polako sušila. Za kratko vrijeme malo predsoblje ispunilo se mirisom duhana što su muškarci sa zadovoljstvom motali i pušili.

Osušili smo hlače, cipele i spremili se za povratak. Domar je stajao na školskim vratima, mašući rukom u znak pozdrava i skorog viđenja. Polako smo se po istim tragovima vratili natrag do automobila. Visoki vojnik sarkastično nas je pogledao. Njegove su oči govorile: nisam li vam rekao. Ostali, s glavama napola uvučenim u šinjele samo su nas kratko pozdravili.

*

Stan je bio jedva pedesetak kvadratnih metara. Otac je umro prije dvije tisuće i prve. Moja majka dobivala je njegovu mirovinu. Njen život bio je posvećen obitelji. Nije bilo čudno što je prije vremena ostarjela i s naboranom kožom…

Živjele smo vrlo skromno. Pamtim, svako jutro ispraćala me je u školu toplim čajem i nekoliko biskvita serviranih na tacni od fildžana za kavu, s velikim i iskrenim osmijehom punim ljubavi.

Pamtim, majčine oči pune suza kad je ispratila moga brata u rezerviste. Glumeći hrabrost i popravljajući mu vojničku odoru poljubila ga je i drhtavim glasom poželjela sreću, da se živ i zdrav vrati.

Niti sretan. Niti zdrav. Niti živ. Moj brat bijaše jedan od četvorice čiji je automobil naletio na minu. Doma su nam donijeli limeni sanduk s tijelom, a na naše pitanje je li cijelo, nismo dobili odgovor.

Otada su prošle tri godine. Sada je sve mirno, život teče u suživotu i razumijevanju.

Bratova slika s crnom ukoso vezanom vrpcom stoji ovješena na zidu nasuprot stolu. Kad bismo sjedili za stolom njegov pogled bio bi upućen prema nama. Često bih uhvatila majku kako razgovara s njim kao da je ovdje, sjedi pored nje i pažljivo je sluša. U svemu što je radila pronalazila je neku sitnicu što bi je povezivala s pokojnikom. Stalno je plela vunene čarape koje je šarala svojim suzama. Navikla sam se. Nisam joj predbacivala. Samo bi je nježno pomilovala po sijedoj kosi i nježno poljubila.

Iz poštovanja prema pokojniku uvijek smo jele u tišini. Danas u ovaj snježni utorak i prije vremena započeti zimski raspust, moje nosnice ispunjava na domaći način spremljeno zelje.

*

Proljeće je zazelenilo stabla i vratilo zemaljsko šarenilo. Jučer bijaše praznik – Ramazan.

Ja i Fatmir vraćali smo se s posla. Pazarna gužva nije nam dopuštala brže kretanje. Na semaforu je skrenuo desno.

„Moja žena poziva te k nama, znaš da je praznik, s baklavom, a popit ćemo i kavu.“

Prvi sam put ušla u albansku kuću. Na vratima nas je dočekala mala ženica s tamnoplavom maramom iz koje su virile sijede kose.

„Bukurie“, izgovorila je nježno prihvaćajući moje obje ruke. Ušli smo u malu sobu. Stol je bio spremljen. U očekivanju kave upijala sam pogledom unutrašnjost sobe i kolorit narodnoga veza koji je dominirao. Pogled mi se zadržao na uramljenoj slici mladića s plavim očima zagledanim prema stolu. Isti lik gledao je s više neuramljenih slika, iza stakla vitrine.

„Naš sin, jedinac, poginuo je, znaš, kad bijaše dokazivanje“, objasniše Fatmir glasom čije je podrhtavanje neuspješno kontrolirao.

U istom trenutku Bukurie je ušla sa skuhanom kavom.

„Mlad je otišao, nismo mu se stigli ni radovati.“ Drhtave ruke narušile su prividnu smirenost. Čula je.

„Ljepojka“, njeno ime na momu jeziku. Lijepa žena, s tugom iscrtanom na licu. Plave, bez sjaja oči, posvećene skrbi kako potražiti objašnjenje za bolnu prošlost. Polako, potuljeno, okrenula se i izlazeći obrisala krajem šamije vlažne oči. Kad se vratila nosila je u rukama nešto presavijeno. Kad je to razmotala pred mojim očima, uživala sam u još jednom komadu izvezene rukotvorine.

„Prošlo je, ali se ne zaboravlja, jer se mora živjeti s dimje (bolom). Pa ja ovako duboko u noć.“

Razgovarale smo kao da se poznajemo odavno. Detaljno mi je objašnjavala postupak nastanka jedne izrađevine. Sada sam bila učenica koja je učila o crnom i crvenom koncu, tuzi i nadi koje simboliziraju. Ovoga puta je Vezilja bila Bukurie, majka bez sina, koja je svoje čedo oživljavala koncima u boji šarenoga veza što se rađao iz njenih ruku.

„Moram ići, moja majka će se zabrinuti.“

Na ulaznoj kapiji, prije izlaska, Bukurie mi je pružila izvezeni stolnjak:

„Ovo za tebe, želim darovati.“

Prethodno obrisane suze zgrčile su mi stomak, ali darovanje me je zaboljelo do dna duše. U njoj sam vidjela lik svoje majke.

Dvije žene, ista pisanija, ista tuga i suze koje isto bole.

*

Prosinac. Zaleđeni utorak. Posljednji radni dan u ovoj kalendarskoj godini. Prije napuštanja staroga Golfa, iz torbe koju sam jako stiskala pored sebe, kao da će mi je netko oteti, izvadila sam umotane majčine ispletene čarape. Stidljivo sam se okrenula prema Fatmiru.

„Ovo je dar za tebe i Bukirie. Moja majka vas pozdravlja. Nadam se da ćete ih nositi kao što mi prostiremo stolnjak na stol.“

Izišla sam iz automobila i mahnula mu rukom.

*

Uskrs. Dolaze nam u goste Bukurie i Fatmir.

Poslije dugo vremena pravi smiješak na maminu licu.

Prevod: Borislav Pavlovski

Kava, komšinice

Tena Lončarević

Vera pomisli da joj se pričinilo, u zadnje se vrijeme svjetlost i zvukovi poigravaju s njom, posebno pri ulasku s ovako probadajuće bijelog sunca u zamračenu kuću. Kroz iznenadno crnilo bljeskaju zaostali kadrovi zabilježeni u kratkom jutarnjem razdoblju kada se uopće usudi izići van, prije napada ljetne žege. Otkako je sama, svaki se prizor miješa s nekim već davno viđenim, kao da pred sobom gura vreću u kojoj se batrgaju zapletene slike prošlosti pa svako malo koja pobjegne van i skakuće joj pred očima. Prepušta se toj varljivosti, otkako je ostala sama, dani su ionako sasvim besmisleni i prazni. Ujutro pristavi kavu, na stol stavi džezvu i šalice. Vera zna da Miroslava više nema, ali u tom jutarnjem ritualu kao da to nije istina, kao da ga vidi pred sobom u nerazbuđenoj tišini, s košuljom kojoj još nije zakopčao gornje dugme, vidi ga kako nabija cigaretu na cigaršpic i blijedi u tragu dima. Udaljeni razgovor s ulice na tren je sasvim razgovijetan, a zatim se stišava i nestaje, zajedno s topotom potpetica i brundanjem vozila. Vera pali tranzistor da pucketavi glasovi spikera popune tišinu, zatim izlazi u dvorište, u kućnoj haljini na sitne cvjetiće obilazi rascvjetale dalije i begonije, tiho im tepa dok ih zalijeva.

Isprva ne reagira, škripa otvaranja kapije skrila se u neku tugaljivu orkestraciju što cvili s tranzistora. Ne reagira niti na prvi povik gazde, pomisli da joj se pričinilo, mora da joj se pričinilo. Taj glas nije ušao u njeno dvorište, koliko ono već godina? Ubrzano prevrće desetljeća pokušavajući dokučiti kad je konačno podigao zid i zauvijek presjekao svaku komunikaciju. Na drugi povik gazde mora proviriti. Saginje svoje staračko, papirnato tijelo do one uske trake svjetlosti što prodire ispod skoro sasvim spuštene rolete. Uz kapiju, s rukom položenom na poluotvorena vrata stoji on, Antun. Osvrne se na cvjetnjak pružen uz ogradu pa zakorači na usku stazu što vodi ravno prema terasi i ulaznim vratima njezine kuće.

Da, nesumnjivo je to on, vuče kvrgave bijele noge u poderanim papučama, debela donja usna poskakuje sa svakim korakom. U raskopčanoj je ljetnoj košulji, nabrekli trbuh rasteže okomita rebra bijele potkošulje. Oronuo je otkako ga je zadnji put vidjela, ono malo kose oko ušiju sad je sasvim sijedo, a obrazi obješeni kao engleskom buldogu. Čvorovi nezdravih vena plave se na voštanoj koži nogu, Vera je iznenađena razmjerom propasti koju vidi pred sobom. Nije da se ne sretnu, u onim rijetkim prilikama kada se odvaži prošetati do centra, ona mora proći uz Antunovo dvorište, ali tada nastoji hodati pravocrtno, pogleda usmjerenog prema konačnom izlasku iz ulice. Tih par metara uz visoku živicu prati je muk, po tome zna da je Antun na dvorištu, zna da su se on i Mandica ukipili, sa zaustavljenim vrtlarskim škarama u rukama čekaju da im se makne iz vidokruga. Jedni su za druge prestali postojati, a ta odluka zahtijeva punu koncentraciju prilikom baš svakog izlaska iz kuće.

Vera se sjeća kako je bila iznenađena u ono prvo vrijeme, nakon što je visoki limeni zid osvanuo na razmeđu njihovih dvorišta, ne Antunovim, to nikako (od njega je bila spremna i na puno gore), već Mandičinim ponašanjem. Isprva joj se činilo kako se nakon svakog njegovog ispada Mandičina ramena malo više uvuku, a glava u hodu povuče još koji milimetar dolje, isprva je mislila kako se ona njega stidi, ipak je cijeli radni vijek bila sekretarica generalnog direktora PIK-a, a to je podrazumijevalo određenu odmjerenost, finoću u komunikaciji. Njeni štofani kostimi, kosa nakovrčana pod haubom, kožna torbica i cipele s malenom potpeticom nikako nisu pristajale uz Antunove plave kute učitelja tehničke kulture, debeli batrljak u nekoj nezgodi slučajno odrezanog prstenjaka i galamu koja je preskakalo Verino cvijeće. Činilo joj se kako bi se magnetofonska vrpca sa zvučnim zapisom njihova braka sastojala od Antunove logoreje praćene povremenim Mandičinim uzdahom. S Mandicom je nekad davno preko ograde znala komentirati vremenske prilike, međusobno su si komplimentirale cvijeće i poklanjale rasade. Kad je podigao zid, stvari su se postupno počele bistriti, kao da ih je jasnije vidjela sad, kad ih više nije viđala. Mandica nije bila ništa pristojnija od svog muža, ispod uglađene, u celofan umotane vanjštine nalazila se ista bešćutnost. Neko su vrijeme još potiho razmjenjivale dobar dan kao stidljive, prešutne saveznice usred glasnog rata dvojice muževa, ali nakon što je Miroslav preživio prvi moždani udar, a Mandica pri slučajnim susretima počela okretati glavu, Vera je shvatila koliko se prevarila.

A evo Antuna sad, nakon tolikih desetljeća šutnje, tetura njezinom stazom i osvrće se po dvorištu kao pas lutalica koji ni sam ne zna kamo krenuti. Vera osjeti kako joj disanje postaje sve brže, u ušima joj bubnja uznemirenost. Poželi zaustiti bježi, vraže, marš odavde. Što on uopće ima tražiti u njenom dvorištu? Što ima tražiti od nje? Vidi Miroslava kako ljutito izlijeće iz kuće, hvata Antuna za kragnu razdrljene košulje, odguruje ga i reži goni se. Nasmije se nad tim prizorom. Miroslav je znatno sitniji od Antuna, njegovo tjeme doseže taman do te kragne, a koščate šake neuvjerljive su tako stegnute. Antunova donja usna rastegnula se od iznenađenja, nespretno zakorači unatrag, zanese se gubeći ravnotežu. Vera osjeti kako joj tijelo podrhtava od smijeha. Ona zna da je prizor koji gleda samo plod njene usamljene mašte, u stvarnosti se situacija ne bi tako odigrala, Miroslavu su šake služile samo za držanje penkala i cigarete, nije se njima znao obračunavati.

Vera pomisli kako bi najbolje bilo zaključati kuću i ugasiti tranzistor, a onda se sjeti da je za to već kasno, Antun je kroz poluotvoren prozor morao čuti glazbu, on zna da je kod kuće. Možda bi trebala nazvati policiju, ali što da im kaže? U dvorištu je susjed s kojim ne razgovaram sigurno već trideset godina? Spustili bi joj slušalicu uz obavezno luda baba… Sigurno i jest luda baba, naravno da jest. Skriva se tu u vlastitoj kući, naviruje kroz poluotvorenu roletu, umjesto da stane pred njega i izgovori sve što se u njoj kuha sva ova desetljeća, od toga kako je nakaradno djelovalo kad je počeo svetiti kuću, on koji je školskoj djeci skoro do penzije trgao križiće s lančića, kako je preko ograde pljunuo u njihovo dvorište dok je Miroslav skidao naljepnicu ZNA SE s kapije, do toga kako je za njim pijan znao vikao komunjaro, iako su često istim kolima odlazili na partijske sastanke. Vera pomisli kako je taj zid što ga je podigao ipak bila dobra stvar, čuvao ju je od ovog bijesa što ga ponovno osjeti istom jačinom, kao da njihov tužni sukob počinje upravo sada.

Vera odluči izaći pred Antuna, sve će mu nabrojiti, sve redom, neka se jednom barem suoči sa samim sobom. Reći će mu kako ju je ipak najviše povrijedilo to što na sahranu nisu došli, ni on ni Mandica, kao da je Miroslav bio sasvim beznačajan, kao da je bio kakva muha čije su prisutnosti konačno riješeni. Kad otvori vrata, on već sjedi u pletenoj fotelji, diše glasno kao da se tih nekoliko desetaka koraka stazom zapravo uspinjao, jako visoko i jako strmo. Leđa su mu savijena, laktovi položeni na raširene natkoljenice, obješeni obrazi plešu dok ih okreće prema njoj. Potrošena je, pohabana verzija samog sebe. U Veri svejedno ključa nervoza. Pripremljene rečenice škakljaju u grlu, osjeti kako se penju prema jeziku, provalit će silovito.

„Kava, komšinice.“ Antun promumlja jedva razgovijetno.

Vera zastane pa naglo shvati, on je zaboravio, zaboravio je da su posvađani. Pred njom sjedi dementni starac čiji je pobrkani mozak noge usmjerio u pogrešno desetljeće. Je li moguće da je sve zaboravio? I zid i šutnju i prezir s kojim su jedni drugima izgovarali imena? Mržnja njegovana tolike godine ishlapjela je poput rose s begonije. Veru preplavi neobjašnjiva tuga, proguta sve pripremljene bijesne rečenice, sada više nemaju smisla. Njihovi joj se prezidani životi najednom ukažu kakvi zaista jesu, sitni i jadno smiješni. Pokuša zamisliti Miroslava na ovoj terasi, pokuša ga smjestiti do Antuna, ali shvati da ne može, pred očima joj raste samo praznina.

Spusti svoje staro, papirnato tijelo u pletenu fotelju pored Antuna. Pogled mu kruži uplašeno, djeluje kao kakav utopljenik trenutak prije no što će potonuti. Vera položi svoju ruku na njegovu, pomiješaju se spletovi nabreklih vena i pjege na koži.

„Kakvu ti ono voliš, slađu bez mlijeka?“, upita.

Fertik

Lidija Deduš

Prolazila sam još jednom, stavku po stavku.

1. EKV – Dum dum, kaseta

2. Alan Ford, Marti Misterija, Dilan Dog, Zagor – po jedan broj

3. Walkman i par rezervnih baterija koje sam skrivala tri mjeseca očekujući mogućnost ovog trenutka

4. Dezodorans koji miriši i namazan na znojne pazuhe

5. Rushdiejevu Djecu ponoći, koju nisam stigla vratiti u biblioteku prije nego što je izgorjela.

„I to je sve?“ pitala me stara.

„Sve“, rekla sam.

„A odjeća?“

„Pa rekla si najosnovnije!“

„Ti valjda misliš gola hodati po svijetu“, rekla je umorno.

Sva nam je odjeća ionako smrdila na podrum, jer smo mjesec dana proveli gotovo bez danjeg svjetla. Sedam četveročlanih obitelji u prostoriji bez prozora, noću i danju. Memla nam se uvukla u kožu i kosti, a vode za pranje nije bilo. I da je bilo, ne bi isprala taj miris.

Sedam obitelji, dvadeset i osmero ljudi. Prije „ovoga svega“, pozdravljali smo se samo u liftu. A sad smo, pritisnuti „ovim svim“, koje smo govorili kao eufemizam da ne moramo reći strašnu riječ koja počinje na R, čamili u podrumu kao jedna. I kad bi netko izlazio iz podruma, strepili smo i čekali da se vrati, kao da čekamo nekoga svog, rođenog.

Prije sam mislila da ću postati nešto drugo. Netko lud i sasvim suprotan od svojih staraca. Trejdmark obitelji po kojem će moje starce zaustavljati u gradu i pitati za mene, a moju sestru spominjati po „ovo ti je sestra te i te, ma znaš je, poznata po tome i tome.“ A sad sam imala memljivu odjeću i strah.

U sobi je bio mrak. Iako je bila samo pola metra od mene, nisam staroj mogla vidjeti lice. Ali, energija koju je odašiljala izazivala je u meni nervozu i strah i po tome sam znala da ništa ne valja. Bila je unezvjerena. Vadila je iz ormara i na krevet slagala gaće, čarape, zelenu majicu s kapuljačom i dugim rukavima, jednu s kratkim rukavima koju mi je odabrala na sniženju po svom ukusu. A nikad nije imala ukusa. Kupovala mi je, a ja sam ih mrzila, veste i tregerice od širokog samta u govnjivim bojama, jakne s naramenicama za gospođe i dolčevite od angore koje su me bockale pa bih se češala po cijelom tijelu i pravila kraste koje joj nisam smjela pokazati jer bi odmah digla frku. Jednostavno nije kužila. Mrzila sam tu odjeću i bila na nju alergična. Metaforički. A ona ju je uporno kupovala jer je bilo važno držati do standarda, do kvalitete, kako je govorila. „Pogledaj kako je ovo kvalitetno“, rekla bi. „Nećemo kupovati te mikimaus majice što se poderu nakon tri dana, ovo možeš nositi i dogodine.“

U dnevnoj sobi je čekala sestra sa svojim popisom i stvarima.

„Daj da vidim šta si ti uzela“, rekla sam sestri i raširila torbu. Njezine stvari su već bile složene na dnu. Oduvijek me nervirala svojim redom i točnošću.

1. Maskara

2. Ruž za usne – sedefasti

3. Rumenilo

4. Puder

5. Hikmetovo pismo.

Hikmetovo pismo u kojem joj piše o ljubavi koja ih je spojila, a sada ih razdvaja, kako će je čekati, kako će i on uskoro izaći i pronaći je gdje god bila. Mislila je da ne znam. A sve sam ih pročitala. „Voljena moja volijo bi da smo stalnoma skupa ali moja glava se koleba u oblacima crnim i ti stalno prateči me oblaci mi zamagljuju moj pogled.“

Vidjela sam ga jednom. Lijep i nepismen. Nije imao odgovor na pitanje koja mu je omiljena knjiga.

„Samo šminku nosiš?“ pitala sam je.

„Da, i?“

„Šta će ti šminka, imaš momka.“

„Pa nisam mrtva“, odgovorila mi je hladno, kao da jeste.

Počela sam, povrh njezinih, slagati svoje stvari. Putna torba je bila zaista mala, ostala iz vremena kad je stari odlazio na službena vikend-putovanja i kad je služila za ni previše, ni premalo, taman stvari koje je trebao nositi u hotel:

1. Rezervne gaće

2. Čarape

3. Šteku Jugoslavije

4. Brijaći aparat

5. Rezervnu košulju

6. Četkicu i pastu za zube

i fertik.

Uvijek je na kraju bio fertik, tako je stari završavao svaki popis.

Gotovo.

Često bi, jer je mislio da nam je to smiješno, pričao anegdotu o nekom liku iz rodnog sela koji je išao na općinu prijaviti svoje četvero djece. Franc, Pavle, Joža, Štef i fertik, rekao je, pa su općinari u knjige uveli i peto dijete – Fertika. Nije nam bilo smiješno, ali smo se smijale iz pristojnosti.

Sad je sestra nogama obujmila napola punu torbu u koju je moglo stati još ponešto, ali nijedna od nas nije više marila. Stara je uzdahnula: „Dobro, idete ionako samo na dva tjedna. Stvari su vam ovdje, kad se ovo sve smiri...“

Kad se ovo sve smiri. Svi su to govorili. „Ma šta se brinete, neće vam ovo dugo, mjesec dana maksimalno.“ Pokušavala sam ne misliti na sve što ostavljam iza sebe.

Knjige.

Ploče. Taman sam dobila Talking Headse kad je ukinulo struju.

Albume sa sličicama.

Stripove.

Dnevnike u koje sam pisala banalije kao „vidjela sam A. i srce mi je zatreperilo od sreće.“ Glupača.

Pisma koja smo Milica i ja razmjenjivale na raspustu kad bi ona otišla kod tetke u Beograd, a ja kod babe u Varaždin.

Kasete na koje sam snimala muziku s radija. Ako ih je itko kasnije našao i slušao, mogao je vidjeti u šta sam se pretvarala. Iz ljupke slušačice Whitney Houston i Kylie Minogue u ljutu pankericu wannabe kojoj se zadnja presnimljena kompilacija Sex Pistolsa, Clasha i Smithsa toliko izlizala da je pukla, ali sam je uspjela zalijepiti selotejpom i nastavila slušati.

Osjećala sam se odvratno. Povraćalo mi se. Iz dna guzice u noge i ruke, prema glavi, širilo se u valovima. Kao da ću se urušiti u samu sebe. Najgore je bio u crijevima. Istovremeno mi se i pišalo. Godinama poslije psihijatri će mi reći da je to tjeskoba uzrokovana traumom. Svejedno, nisam htjela pokazati kako se osjećam. Stara je pokazivala za sve tri. Sestra je bila hladna kao špricer, barem na van. Takva je bila oduvijek. Kameno lice. Vidjela sam je da plače samo jednom kad nam je stari zbog preglasne muzike uletio u sobu pa, uz puno galame, iz gramofona izvukao ploču i prelomio je na koljenu. Sljedeći dan je kupio novu, ali nam se nikad nije izvinuo.

Bila je mirna noć, kakvu nismo imali u zadnja četiri mjeseca. Iz daljine je dopiralo povremeno puškaranje, predaleko da bismo se brinuli. Osluškivala sam i čekala da čujem lupkanje po radijatoru u kupaonici, znak da je Milica budna i da mi želi sretan put. Nekad je stanovala iznad mene. U normalnim vremenima, prije nego je sve ovo počelo, imale smo svoje znakove sporazumijevanja. Svoj kôd. Pet sitnih udaraca značilo je „tu sam, jesi li i ti“. Dva uzastopna značila su „jesu li ti starci doma.“ Dva razmaknuta su bila znak da nisu, samo jedan da jesu. Ako je ona kucnula dvaput razmaknuto, ja sam išla k njoj, i obratno. Gore je sad živjela nova obitelj. Milica je sa svojima otišla u Beograd kad je zapucalo. Mi smo im sušili veš po radijatorima jer nije bilo vremena za normalno pakiranje. Ni za pozdrav. Držala sam njene gaće u rukama i plakala.

Sjela sam na wc i odugovlačila nadajući se da ćemo zakasniti i na Voju i na autobus i na novi život koji nas je čekao. Mene nije mogao prevariti lažni optimizam da će se sve ovo smiriti i da ćemo se, za dva tjedna maksimalno, vratiti kući. Previše krvi je upućivalo na to da neće. Uostalom, i Miličini su mislili da idu na dva tjedna. Nisam to htjela reći pred starom. Ona je sredila Voju, ona će nas pratiti na bus. Ona će se vratiti ovamo i tri godine svakoga dana čekati da joj netko javi jesu li joj djeca iz grada uopće izašla živa.

WC je bio začepljen jer vode nije bilo tjednima. Nosili smo je u karnistrima s centralnog mjesta u kvartu gdje je, jednom tjedno, dolazio kamion. Jednom stare nije bilo satima. Mislile smo da ju je skinuo snajper. Kad je došla, oko vrata je imala gajtan s dva karnistra po pet litara i toliko još u rukama. Da je imala sto ruku, ne bi bilo dovoljno. Govorila je da su se u wc-u govna zasušila u vertikali i da ih više ni bog otac neće oprati. „Jebem ti boga,“ rekla bi, „ako me ne ubije onaj s brda, ubit će me ovaj iz govana.“

Sad nam je u torbu ubacila još nekoliko uložaka, dva ručnika i nastavila se okretati po stanu kao muha bez glave jer „sve bi trebalo, a ništa ne stane.“

Još je bila noć kad je stigao Vojo – vojnik koji nas je trebao prebaciti na Stup. Otamo su išla dva autobusa kojima smo mi trebali odjebati odavde. Iz ovog nečijeg rata. Od nas do Stupa trebalo je voziti preko stotke u cik-cak. Inače, ode glava od snajpera.

Ne mnogo stariji od sestre, u maskirnoj uniformi, masne kose, Vojo je rekao: „Pičimo odma. Za pola sata će bit dan i vidiće nas onaj odozgo.“ Mama nas je obje poljubila. U očima su joj, kao kapljice u infuziji, pupile suze, ali ostala je pribrana. Uzela je ključeve, potapšala se po džepu kao da provjerava je li uzela život, i rekla: „Idemo!“

A meni su u glavi krenule riječi:

‘And we’re not little children

And we know what we want

And the future is certain

Give us time to work it out’[1]

I prvi put sam staru htjela zagrliti i reći joj da ne smetaju ružne veste. I da će se stari vratiti. I da će sve ovo proći. I gurnula sam ruku u džep da vidim je li taj popis tu. Bez njega ne idem.

Pisalo je:

1. Čika Ibro

2. Čika Pajo

3. Komšija Tadić

4. Komšija Aco

5. Moj stari.

Koji je zadnjim atomima hrabrosti ispod klimavo dopisao:

I fertik.

[1] T. Heads, Road to Nowhere

Graho

Dražana Marković Krezić

U cik zore, kada je iznad bakine kuće nebo još ljubičasto od noćne svježine a sunce negdje tamo iza, na drugoj strani Grmeča, već najavilo dolazak dana, moj oroz Graho je s vrha krošnje jabuke, baš s grane koju vidim iz svog kreveta, najavljivao novi dan upornim kukurijekanjem, zvonkim i prodornim, a za mene strogim i nestrpljivim. To nam je bio tajni znak – meni da skočim iz kreveta i sjednem na drvenu klupicu prozora moje sobe, a Grahi da vidjevši mene još jednom kukurijekne, sada veselo, pa se šušteći krilima u letu spusti s grane u moje krilo, sav raščupan. Tu bi se umirio i malo otkunjao.

Kunjao je Graho i ovog jutra spokojno na mom krilu dok sam mu polako, da ga ne probudim, slagala grahorasta pera, perja i paperja i, kao da ih prvi put vidim, sa čuđenjem se divila bojama u koje su se prelijevala na suncu koje se polako promaljalo iznad šumovitog brežuljka. Grahu sam izabrala kao poklon za svoj peti rođendan, između svih pilića koje je prethodne godine izlegla koka Bilka.

Rezak zvuk telefona zaparao je tišinu našeg lijenog jutra. I Graho i ja smo skočili. Moja mama Zehra već je bila na hodniku i razgovarala na telefonu. Čula sam i da baka Mileva pita je li to Dane. Dane je moj tata, koji je otišao kad sam bila još beba. Nekad bi se odjednom pojavio da nas sve izgrli, da mi kaže kako sam ja njegova sjajna zvjezdica, da mama i baka uglas plaču i da onda dugo dugo u noć s mamom priča i priča. Ujutro kad se probudim nije više tu.

Prislonjene glave uz vrata, čula sam kako mama plače i jeca. Plakala je i baka s njom. Malo poslije mama je došla u sobu i rekla mi da se trebamo odmah nakon doručka spremati na put, da nas dvije idemo kod tate u Beograd i da ćemo tamo proslaviti moj šesti rođendan. Pitala sam je zašto su joj oči tako crvene i napuhane, ona je rekla da ju je sinoć na hodniku propuh ubio.

Nekako sam nasilu popila šolju pjene koju je baka svako jutro baš za mene kupila s vrućeg mlijeka i kojoj sam se uvijek radovala. Počela sam spremati svoje stvari. Naravno, Graho je moja prva stvar! Tražim od bake za njega korpu, a baka kaže da pijetao ostaje kod nje na selu i da će me tu čekati. Plačući idem moliti mamu da povedemo i Grahu, govorim joj da ću i ja ostati na selu ako Graho ne ide s nama. Molila sam ju a ona je žurno kupila naše stvari po kući i bila jako ozbiljna i cijelo to jutro kao da me nije niti čula niti vidjela. Nikad još nisam vidjela mamino lice tako ukočeno, bilo me je strah da se mami nešto loše dogodilo i da će me sad stalno tako ukočenim pogledom gledati a ne vidjeti i slušati a ne čuti. Pobjegla sam plačući, otrčala do Grahe, sjela na travu iza kuće, naslonila se na stablo jabuke i tako plačući zaspala. Mama me probudila i rekla da je sve najvažnije stavila u stojadina te još idemo da se pozdravimo s bakom i krećemo na put. Nisam joj smjela pogledati u lice, vidjeti njene ukočene oči a niti ju opet moliti da povedemo Grahu. Baka je stajala kod auta šireći ruke prema nama. Kako smo se približavale, sve smo više i više plakale; baka za nama, mama za bakom a ja za Grahom.

Baka me uzela u naručje, pa zagrlila i mamu. Tako smo zagrljene dugo stajale, šuteći. Nekako smo sve tri bile naslonjene glavama jedna na drugu, svaka sa svojim mislima, sve dok prostor oko nas nije prorezalo zvonko, radosno i ponosno Grahino kukurijekanje. Pogledam i iza bakinih ramena vidim – na zadnjem sjedalu auta je šarena bakina korpa, u koju sam često skupljala jaja po dvorištu, a u njoj se smjestio Graho! Nisam mogla da vjerujem, pogledam baku i mamu, obje se smiju i plaču istovremeno i obje me grle. Pomislila sam da je sve to san i da se ne događa u stvarnosti, jer mamino lice je sad, iako uplakano, tako lijepo i blago i nema ni traga onoj ukočenosti od jutros i vidim da me vidi i vidim da me čuje, a baka više ne govori da će Graho ostati kod nje. Samo da me neko ne probudi iz ovog sna.

I nije, nije bio san!

Evo već putujemo, Graho se ne čuje, kunja i uživa u obilju kukuruza sa travom što mu je baka pripremila, radio svira neke meni nepoznate pjesme. Pitam mamu hoće li mi dedo Hasan doći u Beograd. Mama kaže sigurno da hoće i da je mu napisala pismo jer telefoni s Bihaćem ne rade, te da će mu to pismo pop Milenko sutra odnijeti. Pitam mamu je li pop Milenko postao poštar, a mama kaže da nema više poštara.

Sad ni na radiju nema više pjesama, stalno najavljuju da je počela neka oluja negdje u nekoj krajini.

Mama mi kaže: Unče, pogledaj Grmeč kako je moćan, daje snagu i kad nam je teško da se ne bojimo.

Okrenem se i vidim!

Stari Grmeč nam snažno maše svojim šumama,

miriše nam puteve svojim travama,

čobanima naredio sviraju nam Bosno moja svojim frulama

i sva stada složno uz jeku zvone svojim zvonima,

natjerao ptice da lete sa nama,

I iza nas,

svoje djece,

a da nam budu sretni putevi

prolijeva vodu potocima i brzacima.

Rat je ružna reč

Srđan Miljević

Moja mama ne govori ružne reči. Tog dana spustila je slušalicu sivog fiksnog telefona s okruglim brojčanikom i rekla: Jebem ti život, poč’o rat!

Voleo sam da na sivom fiksnom telefonu s okruglim brojčanikom okrenem devet, okrenem pet, čujem tačno vreme, pa uskladim na satu iznad trpezarijskog stola.

Pet i pet. Mamine klompe tutnje hodnikom ka Noni i njenoj satelitskoj. Naši nas samo lažu. Istrčavam na hodnik i vičem: Vidi šta mi radi ribica! Jebala te ona sad, tutnji u hodniku, tutnji mi u glavi. Ne znam tačno šta je rat, ali mora biti strašno čim mama ovoliko psuje.

Za stolom ispod sata s kazaljkama na malo više od pet i pet baba je mesila štrudlu od maka. Nedeljom se uvek mesi ćutke, očas posla. Testa su ti laka, nema recepta, moraš da osetiš. ‘Vako ’vako ’vako, i, vidiš, kad je ’vako, onda je dobro. Gledao sam tužno u bakine testaste ruke jer mi je mama opsovala ribicu, iako znam da nije htela. Ali, rekla je: Jebote! kad je počeo rat, a moja mama ne govori ružne reči.

Nona s drugog me voli ko prava baka, a samo nam je komšinica. Mama kaže da je tako jer nema nikoga, baba kaže da se gospođa Nona celog života pravila važna pa je zato ostala sama. Svi je vole zbog te satelitske, ja je volim i bez toga. Deda ima babu, baba ima dedu, mama ima mene, a ja nemam nikog. Isto ko gospođa Nona, a ne pravim se važan. Kad pitam mamu da mi rodi brata ili sestru ona se rasplače. Ne volim kad je tužna, pa kažem da može i neki kućni ljubimac. Deda misli da su životinje za štalu, bolje da odmah izbijem tu glupost iz glave. Mama da sam još mali. Nije lako brinuti o živom stvoru. Odrasli u svemu vide brigu. Ljubimac treba da se ljubi, a ne da te brine. Samo mu ime kaže, ali neeeee, ko je ovde stariji, rekla sam i neću da ponavljam… Čiča-miča i gotova priča.

A onda je Nona s drugog smislila da mi kupi ribicu s privremenim boravkom kod nje, na drugom. Plakao sam jer ribica nije pravi ljubimac dok me Nona nije uverila da je Klara samo moja. Bilo mi je sumnjivo što joj je dala takvo ime, iako Klara zvuči otmenije od moje Zorice, dobro, znam. Pristao sam da imam ribicu Klaru na privremenom boravku kod None s drugog. Doneće mi je čim deda popusti. Onda sam plakao od sreće, a baba je rekla: Samo plači, manje ćeš pišati, ali nije dobro biti cmizdrav.

Iako nisam znao šta se radi s ribicom, obilazio sam je svakodnevno. Pevušio joj, obećavao da ćemo uskoro biti zajedno, živeće u prostranom akvarijumu s kamenim dvorcem i mnogo ukrasnih biljaka, a ne u tegli od ajvara. Sad mora da se strpi. Kažu da svi moramo.

Pitao sam babu, dok se pekla štrudla s makom, što ljudi ratuju. Sila boga ne moli. A šta to znači, bako? To što si čuo. Ali ne razumem to što sam čuo. Ne razumem ni ja, ali je tako.

U šest i trideset šest nisam odneo Noni vruću štrudlu jer nije bila u stanu, već u kolima hitne pomoći. Tad sam naučio da se kaže infarkt a ne infrakt. Dok sam se popela ona se iskrivila, jadnica, jebeš mi sve ako se izvuče, govorila je moja mama, koja nikad ne koristi ružne reči. Osim kad je rat.

Naredne nedelje, mnogo pre pet i pet, deca u parku viču: Hoćeš da se igramo rata? A kako se to igra? Prvo ubijem ja tebe, onda ubiješ ti mene. Ne igra mi se.

Gledam u kesu sa vrućom štrudlom za moju Nonu s drugog. Razmišljam kako mrtvi jedu. Nek se zasladi duša, kaže baba. Pozdravi mi Klaru, znam da je s tobom, šapućem Noninom grobu jer mi je mama zabranila da plačem za ribom u tegli usred rata. Zapečaćen stan. Ne sme niko da uđe, shvati. Neću da shvatim. Rat je glup. Nonu je sigurno zabolelo srce od tuge za jadnim narodom. Tako je govorila. Mene boli srce jer sam dečak bez ribice.

Moja mama ne govori ružne reči sve dok je ne uhvati strah. Ovih dana mama mnogo psuje.

Kava s Jelenom

Anica Marcelić

Otac je iz dućana donio nekoliko praznih kartonskih kutija na kojima je pisalo „Čajni kolutići“ ili „Suncokretovo ulje“. Rekao je da ih napunimo najnužnijim stvarima, jer više od toga neće stati u prtljažnik. Spustivši kutije na verandu, naslonio se na zid kuće i dugo razgledao dvorište. Potom je polako dizao pogled uz hrapavu koru orahova stabla, prema krošnji i pahuljastim oblacima na proljetnom nebu. Na kraju ga je spustio i ostavio da nekontrolirano pluta ravnicom u daljini. Kad mi je dosadilo pratiti njegov pogled, prebacila sam se na promatranje čika Lujine trešnje, osute bokorima mirisnih cvjetova, spremnih da se uskoro pretvore u sočne slatke plodove.

Za to vrijeme majka je stresala imaginarnu prašinu s kartonskih kutija, okrivljujući je za suze koje je neuspješno pokušavala skriti.

„Ne naslanjaj se na zid“, rekla je ocu. „Uništit ćeš odijelo, pa ćeš hodati po svijetu poderan k’o zadnja sirotinja.“

Kutije su do zadnjeg milimetra popunile prtljažnik automobila. Uspjeli smo ugurati samo još moj ružičasti poni bicikl, i to rastavljen na dijelove. Bez njega nisam htjela krenuti na put. Nešto odjeće i posteljine zauzelo je više od polovice stražnjih sjedala, dok je preostali dio ostao slobodan za mene. Putem sam se, neprekidno gledajući kroz prozor, prisjećala preklanjskog putovanja na more. I tada je automobil bio natrpan svim i svačim, ali smo često zastajali iz raznih razloga: kako bismo pogledali slap na nekoj rijeci, pojeli ponesenu hranu ili samo protegnuli noge mirišući zrak novog krajolika.

Ovo putovanje bilo je sasvim drugačije. Sendviče smo jeli šutke, ne zastajući i ne prekidajući vožnju, iako su se mijenjali pejsaži i mjesta kroz koja smo prolazili. Povremeno me je spopadala želja da zaustim kako me neka usputna naselja podsjećaju na čika Lujin osmijeh: poneki zub iza kojeg slijede crne krhotine, zatim opet zub, pa krhotina s proplamsajem nekadašnje bjeline ispod trule patine. Po ovim selima su tako poredane bile kuće: poneka gotovo neoštećena, iza nje niz ruševina, pa opet kuća za kojom slijedi zgarište kroz čije crne ugarke prkosno šikljaju izbojci divljeg sljeza i mlade trave. Čini mi se da mi se tada u glavi formiralo nešto poput pitanja je li u prirodi prirode da se ne obazire na tragove ljudske destruktivnosti gdje god je to moguće. Bojala sam se prekinuti turobnu šutnju u automobilu, kako bih s roditeljima podijelila svoja razmišljanja. Pravila sam se da ne primjećujem ništa.

Ispred naše nove kuće dočekao nas je agent. Objasnili su mi da je to čovjek koji zna tko želi s nekim drugim zamijeniti kuću. Kad se postigne dogovor, on predaje ključeve novim vlasnicima. Ovaj naš je to obavio brzo, srdačno nas pozdravio i otišao svojim putem. Roditelji su odahnuli, nije im ni trebao za nešto više od toga.

Meni su u to vrijeme sve kuće bile dobre, samo ako nisu ličile na gnjile zube. Ova naša se držala sasvim pristojno, čak je imala i orah u dvorištu. Naša nova prva susjeda, teta Maca, imala je trešnju, tako da je gotovo sve bilo na svom mjestu. Dojam mi je kvario samo njen osmijeh pun prilično bijelih zubi. Zbog njih me je tištalo pitanje hoće li, poput krnjavog čika Luje, glumiti da ne vidi kako joj djeca dolaze krasti trešnje čim počnu sazrijevati.

U smočnici smo pronašli dosta uredno zapakiranog porculanskog posuđa. Majka je rekla da te kutije nećemo dirati. Sigurno su ih ljudi htjeli ponijeti, ali na kraju nisu imali dovoljno prostora za sve. Rat neće trajati vječno, pa ako se vrate po njih, čekat će ih zapakirane, baš kako su i ostavili.

Mene je privukla sasvim posebna keramička šalica, ostavljena sa strane na polici. Nije bila dio upakiranih kompleta. Na njoj je pisalo „Jelena“. Skakutala sam od sreće što su ti nepoznati ljudi mislili na mene i ostavili šalicu s mojim imenom.

„Mama, moraš mi je dati, oni su je spremili za mene, znali su da dolazim“, taj zahtjev je rasplakao moju majku, ali ga nije odbila.

Danas sam sigurna kako mi je taj sitni lomni predmet pomogao da se prilično brzo ušuškam u neku čahuricu topline, s vremenom čak i privrženosti ovoj do tada tuđoj kući, s tuđim mirisima utkanim u sagove i zavjese i tuđim precima na retuširanim fotografijama poredanim na zidu iznad starinske komode.

Dugo vremena sam svakog jutra pila čaj iz svoje „Jelena“ šalice, jer ni iz jedne druge nije bio tako mirisan i fin, sve dok teta Maca nije došla posuditi malo šećera za jutarnju kavu.

„Pa ti još čuvaš Jeleninu šalicu! To su joj poklonili za šesti rođendan, kad je već znala čitati i pisati“, rekla je gotovo ushićeno.

Ne znam kako sam uspjela prigušiti svoju zbunjenost i iznenađenje. Promucala sam samo da je šalica lijepa, a i moje ime je Jelena, pa se sve dobro uklopilo.

Od tada sam čaj, kasnije i kavu, dijelila u dvije šalice: svoju, potpuno novu, i onu staru, Jeleninu. Nakon saznanja da smo vršnjakinje, bilo mi je lako početi povjeravati joj sve ono za što nisam imala nikoga u blizini, jer se kao i u većinu drugih u okolici, u naše ranjeno mjesto život vraćao puževim korakom.

Kad sam potpuno odrasla, osamostalila se i počela pomalo putovati, odlučila sam je potražiti. Smatrala sam da će biti dovoljno otići na adresu svog ranog djetinjstva.

Izdaleka sam prepoznala orah i trešnju. U prizemlju naše nekadašnje kuće bila je prodavaonica malih kućanskih aparata. Čika Lujina je izgledala kao da je već dugo napuštena, spuštenih roleta i dvorišta obraslog u korov. Čovjek u prodavaonici mi je rekao da su mu bivši vlasnici prodali kuću kad im je umrla kćer jedinica. Nakon toga su kupili omanje imanje na selu, kako bi poslom na okućnici kratili dane u starosti. I sam odnedavna doseljenik, ispričao mi je ono malo što je saznao od Jeleninih roditelja: da je ničim izazvan, netko nevidljiv ispalio rafal prema mjestu gdje je obitelj zastala nakratko predahnuti, kako bi lakše nastavili putovanje prema novom domu. Djevojčica je najteže nastradala. Godine borbe s posljedicama ranjavanja naizmjenično su donosile bolje i lošije dane, da bi nakon jednog od brojnih kirurških zahvata ipak posustala.

Sahranjena je na mjesnom groblju, drugo polje desno od ulaza.

Prizivajući sjećanja, lutala sam neko vrijeme ovim pomalo zabačenim malim gradom, jednim od onih u kakvima svi znaju sve o svima. Nadala sam se da ću zapaziti nekog poznatog, osobu kojoj ću se usuditi obratiti i upitati je nešto više o Jeleni, mojoj Jeleni, prijateljici koju nikada neću sresti. Nisam se usudila. Bojala sam se da će me prepoznati, da će me osuditi zbog mog novog naglaska, reći mi kako se onaj tko je otišao ne treba vraćati, i neka idem od kud sam došla. U cvjećarnici sam iz skromne ponude izabrala stručak cvijeća i zaputila se na groblje.

Na drugom polju desno od ulaza, redom sam čitala imena na spomenicima. Na jednoj prilično novoj mramornoj ploči bile su fotografije i imena muškarca i žene, s ugraviranom godinom rođenja i praznim mjestom za godinu smrti. Ispod njihovih, stajala je slika lijepe tamnokose djevojke srcolikog lica i velikih ljubopitljivih očiju. Obje godine bile su ugravirane. Poživjela je do punoljetnosti. Jelena. Sve znane nam kulture slažu se u jednom: najgore je kad se poremeti redoslijed, kad stari moraju oplakivati mlade. Kakva mora da je bol njenih roditelja!

Stavila sam stručak cvijeća na kamenu ploču i iz šarenog ukrasnog papira izvadila šalicu s natpisom „Jelena“, dragi mi predmet kojem se ovdje više nije imao tko razveseliti.

„Oprosti što ti je neću ostaviti“, rekla sam, misleći kako svijetom i danas lunjaju mnogi zli ljudi. Netko bi iz obijesti mogao šutnuti i u paramparčad razbiti ovaj skromni materijalni fragment naše zajedničke povijesti, povijesti dviju Jelena koje su se, i ne znajući jedna za drugu, mimoišle negdje u vremenu i prostoru, fizički putujući u suprotnom, iako, biljegom progonstva označene, suštinski u potpuno istom smjeru.

Oprostila sam se od Jelene, tužna zbog njene besmisleno prekinute mladosti. Obećala sam sebi i njoj da neće biti zaboravljena.

I danas gotovo svakog dana pijem kavu s mojom Jelenom. Još uvijek je jedina koja zna sve o meni. Njoj prvoj čitam svoje priče za djecu u kojima se najpametnija i najljepša djevojčica redovito zove, ne mojim, nego baš njenim imenom, a dječaci preziru igru plastičnim puškama i tenkovima. Pričam joj o svim svojim ljubavima i razočarenjima, tražim savjete o odgoju djece, poslu i odijevanju. Pitam je kako je zamišljala vlastiti život prije nego je netko bezdušan stavio u pogon svoju stravičnu kolekciju ubojitih igračaka.

Prožeta zebnjom da moje prijateljstvo postaje pomalo sebično, ponekad upitam samu sebe jesu li neke od tih tema preteške za njenih krhkih osamnaest ljeta.

Crtice iz života izbjeglice

Ana Jugo

Stojimo na uzvišenju koje nam pruža divan pogled na okolne brežuljke i dolinu koju okružuju.

„Ono tamo je Trebević“, pokazuje mama rukom na jednu od planina. Obrazi su nam okrugli i crveni od svježeg zraka, šake ušuškane u rukave prevelikih jakni. Livade oko nas još su blatnjave, u sjenama drveća snijeg zadnjim naporima brani teritoriju, ali visibabe i kaćuni hrabro izviruju glave i najavljuju ono što mirišemo u zraku. Proljeće.

„A ovo ovdje je Igman“.

Nemam pojma kako Igman i Trebević stvarno izgledaju. Ali znam da je važno da upamtim ta imena. I mami je važno da igramo ovu igru. Zato ozbiljno pratim putanju njenih ruku i pamtim.

U tom dolinskom gradiću, koji nije Sarajevo, deda ima Ulicu Kralja Tomislava, jer tom ulicom ide petkom s pijace, kao što je nekad pravom ulicom Kralja Tomislava išao s posla.

Ja se, naravno, ne sjećam svog rodnog grada, nemam tamo omiljenu ulicu čijim bi imenom prekrstila neku sličnu ovdje, ne podsjećaju me ove planine ni na šta. Ali mi se čini da zbog toga još više moram upijati njihove priče i šale, da je jako bitno da znam gdje bi, da smo kući, bila koja planina.

*

Ne mogu baš precizno opisati šta je kuća. Sjećam se malo dnevnog boravka i jednog stolića u ćošku na kojem su stajale igračke. Da li iz priča ili iz stvarnih sjećanja, tek znam da nam mama nije dala da se tamo igramo kad je počeo rat jer je stolić stajao direktno ispod prozora, a prozor direktno nasuprot Trebevića odakle su dolazili „svjetleći metci“.

Sjećam se dugog uskog hodnika. Iz nekoliko slika. Jedna davna, kad nas je tata čuvao i dao nam da se igramo novinama. Brat i ja smo cijeli hodnik ispunili zgužvanim novinama tako da su nam dosezale do vrata kad sjedimo. Onda je mama došla s posla i zaprepastila se.

Onda se opet sjećam da smo spavali u tom hodniku, obučeni u trenerke, tako da budemo spremni za sklonište ako se oglase sirene.

Sve ostale slike su mutne, ispresijecana sjećanja i priče. Jedan izlet na Vrelu Bosne za Prvi maj. Baba na balkonu punom cvijeća i ja joj nakon posjete mašem s parkinga. I tata je u magli. Imamo nekoliko slika i mogu ga dobro opisati. Čak me glumac u jednom filmu podsjetio na njega. Ali ne mogu ga zamisliti.

Nekad se mama, brat i ja igramo „tate“. U toj igri, brat je tata, a mama i ja idemo na aerodrom da ga dočekamo. Ali ne volim baš tu igru. Ima isti onaj čudni efekat kao kad se probudiš iz sna u kojem si dobio neku igračku koju stvarno želiš.

Živimo u kompleksu zgrada između kojih su livade i dvorište koje je ograđeno. Ja smijem ići kuda hoću unutar tog Kruga, ali iz njega ne smijem izlaziti niti prelaziti ulicu bez mame. Svi u Krugu su izbjeglice.

*

Riječ izbjeglica ima definiciju. Biti izbjeglica izmiče svakoj definiciji. Svaka osoba u tom izbjegličkom kampu okarakterisana je tom riječju koju smo čak i mi najmlađi duboko zamrzili. Iz različitih država, s različitim pričama, zanatlije, profesori, pomorci, administrativni službenici, medicinski radnici, roditelji, roditelji bez djece, djeca bez roditelja, udovci i udovice, svi negdje na spektru između dobrog i lošeg, svi zgurani u tu mrsku kategoriju izbjeglice. Kao dijete ne znaš zašto je to loše, ali po prizvuku u glasu onoga koji izgovara tu riječ osjećaš da jest. Kada riječ dolazi od nekoga unutar grupe, onda označava očajanje, samosažaljenje i pitanje. Kad si izbjeglica, uvijek se pitaš. Cijeli taj status za tebe je pitanje: kad ću se vratiti kući? Postoji li još kuća? Je li kuća ona četiri zida koja štite srž tvog života sve dok ti je rat ne istrgne i ogoli te i šuta po svijetu pa osjećaš da si za nešto kriv? Ima li nešto prljavo u tvojoj nesreći, nešto prezrivo? Je li kuća ljudi kojih možda više nema ili ih možda neće biti kad se rat završi, pa onda više nikad nećeš pripadati nečemu, i ništa vrijedno življenja neće pripadati tebi? I možeš na sav glas da vičeš i psuješ one koje kriviš za sve, ali ono što ne govoriš – a nema ni potrebe jer to svako zna i osjeća – jest da u tebi trune stid. Zato što nemaš ništa, zato što nemaš svog doma kao svako normalan, zato što moraš da apliciraš i da moliš, zato što si pobjegla.

Kad neko ko nije izbjeglica izgovori tu riječ, onda je još gore. Ima neku konačnost. Izrečeno je kao hladna činjenica, proglas o tvojoj inferiornosti. Pristojni mještani Ivanjice izbjegavali su tu riječ.

*

Krug je pun osebujnih likova. Ima jedan visoki veliki čovjek s ogromnim crnim brkovima. Zovemo ga Barba. Mislim da živi sam. Svaki put kad prođe pored nekog djeteta, snažno ga uštine za obraz i srdačno kaže: „Gdje si, lađo malešna?“ Obrazi bride neko vrijeme nakon susreta s čika Barbom, ali mi je nekako drag. Imam osjećaj da je jako dobar u grljenju ljudi i da bi me mogao odbraniti od svega.

Nekoliko ljudi u Krugu ima Ludi/Luda prije svog imena. Tako ih, naravno, niko ne zove u lice, ali kad odrasli pričaju i kažu, na primjer, Rada, pa sagovornik pita „koja Rada?“ a onaj prvi kaže „Luda Rada“, onda znaš tačno o kome se radi. Većina njih je bezopasna. Ali ima jedan momak, njega niko ne zove ludim a svi misle da je zaista lud, i djeca ga se boje. Samo ga se brat i ja ne bojimo i on nam uvijek da čokoladne bananice. Drugu djecu ne voli, a ne voli ni odrasle. Voli samo nas i teta Novku, koja je nekad bila učiteljica, a sad je babina najbolja prijateljica.

*

Dolaze po noći nekad ta sjećanja. Posebno nakon što su baba i deda umrli. Raj na zemlji, gdje je meka trava prošarana proljetnim cvijećem i natkrovljena beharom raznih nijansi roze i bijele. Tamo gdje smo počeli život bez pripadanja. Ljudi hoće da izbjeglica bude jednostavna stvar. Neko ko nema gdje, ne može nazad i sa zahvalnošću prihvata sve što mu se da. Da živi zauvijek s tugom. Ali nekad izbjeglica zamišlja raj kao jedan vrt u Plužinama. Koji je gazda zagradio nakon par dana, kad je primijetio da neko ulazi preko ograde. Pa smo otada preskakali višu ogradu.

U raju ja nosim bijelu suknjicu na gumu. „Kupila“ sam je u Crvenom krstu i reklamirala je tati u jednom od prvih poziva iz izbjeglištva: držala sam telefonsku slušalicu i pokazivala mu kako se suknjica okreće, pa začula smijeh ljudi koji su čekali na telefonski poziv. Nekad odrasli ne shvataju kako njihov smijeh vrijeđa. U djetinjstvu sam mnogo puta naučila šta nasmijava odrasle i namjerno ponavljala rečenice i geste jer sam htjela da ih nasmijem. Ali ovo je bilo sasvim drugačije. Nešto što me ljuti, ponižava.

Kao prvog dana kada smo se vratili u Sarajevo.

Kući smo krenuli pješke i nakon petnaestak minuta, na pola neke uzbrdice, skrenuli u jednu uličicu. Ja nisam primijetila da su tata, mama i brat, koji je držao maminu ruku, usporili.

„Gdje si ti krenula? Ovo je naša kuća!“ – rekao je tata i počeo se smijati otključavajući vrata haustora. I mama se nasmijala.

Kad danas mislim na to, ne vjerujem da je to bio pravi smijeh. Nakon toliko vremena, tati je moralo biti čudno i neprirodno pričati sa svojom djecom koja više nisu ona djeca s kojom se pozdravio četiri i po godine ranije. Mora da se mama osjećala uštogljenom pored svog muža od kojeg je dijelio čitav život, njen koji nije stigla prepričati i njegov za koji nije smjela pitati. Možda su smijehom pokušavali suzbiti neugodu. Ali za mene je taj smijeh bio otrov.

„Ovdje je naša kuća!“

Kako neko može da ne zna gdje mu je kuća? Da hladno prođe pored ulaznih vrata svoje zgrade ne znajući šta tačno traži. Osjetim stid. Ne osjećam kao da sam se vratila kući. Možda mama to osjeća. Ona zna ispred kojeg ulaza da zastane. Ja se nisam vratila. Kad se vratiš, prepoznaješ, porediš, prisjećaš se. Ja se samo osjećam postiđeno. Zbog nepripadanja.

Reči

Miloš Perišić

Kao da već nije muka sama po sebi naša internacionalna veza, nego je sad još poželeo i da ona bude otvorena. Kaže se open relationship. Drugim rečima, valjalo mi je okrenuti se na stranu dok on vodi ljubav sa nekim drugim – neki mlađim, ili manje belim. Holanđani vole egzotične žene i muškarce. Ne želim da prećutim da verujem da ta privlačnost dolazi od kompleksa moći koji tradicionalno lako pronalazi svoj put do bračnog kreveta, od osećaja uzvišenosti i finansijske nadmoći evropejske rase.

Pristao sam. Pod dva uslova.

Jedan od njih bio je da konačno počne da uči srpski. Makar malo.

Ne mora čitati Pekića u originalu.

Samo koliko da se snađe.

Profesor srpskog u Amsterdamu nije postojao, ali jeste hrvatskog. Profesorka. Neda Pintarić. Slavistkinja i prevoditeljka. Živela je sa svojom suprugom u četvrti Novi Zapad, bila je teško bolesna i insistirala je na rodno osetljivom jeziku.

Pišući ovaj red, pokušavam da je pronađem na Google-u i nalazim osmrtnicu. Kod nas se kaže umrlica. Bože, nadam se da to nije ona. Slika je iz mlađih dana, ne prepoznajem je.

Mora biti da je još uvek dobro.

Prisustvovao sam njihovim časovima.

Naglasio sam da Ruther ne mora čitati Krležu u originalu.

Samo koliko da se snađe.

Neka mi makar kaže da me voli, na hrvatskom. Ali naša ljubav izgubila je moć govora. Ni frankolingvistička osobenost jugoslovenskih jezika nije uspela da od nje izvuče slovo. Znao sam da verovatno više nikada neću čuti volim te. Svejedno, insistirao sam na časovima hrvatskog. Jedino tako mogao sam da nastavim da se družim sa Nedom tokom časova, u kratkim pauzama koje je Ruther pravio kako bi telefonirao i nastavljao da radi i posle radnog vremena.

Jednom mi je Neda dala zbirku priča Bunar u tamnoj šumi, svoga prijatelja Filipa Davida. Na prvoj stranici bila je napisana topla, lična posveta. Pitao sam je da li je sigurna da želi da je pokloni, i ona reče da nikad nije bila sigurnija. Govorila je pohvalno o radnoj verziji mog romana-prvenca koji je uzela na čitanje. Pitala je da li sme da ga da na čitanje holandsko–hrvatskoj prevoditeljki Rajni Dohter. Zapravo, Neda mi je udelila najveći od svih komplimenata, rekavši da su je moji redovi prijatno-bolno podsetili na mladalačko čitanje Ivane Brlić-Mažuranić.

Kaže da bi volela da je se setim ponekad, u mojim pričama iz davne budućnosti.

„Bok!“, reče Ruther mom dedi koji ga je na terasi naše šumadijske kuće sačekao sa rakijom.

Poseta mojoj porodici posle pet godina veze bila je drugi uslov za otvorenu vezu.

Open relationship.

„Bog i s tobom!“, odgovori mu deda očiju punih suza.

Nekoliko dana kasnije, kada smo krenuli u Beograd, pozvao sam dedu da ga pitam kako je i da ga pohvalim da se odlično poneo. On je opet zaplakao.

„Mnogo ti tražiš od nas“, reče kroz suze. „Mnogo. Ali nema veze. Samo ti živi svoj život.“

Drago mi je što sam mogao da pričam sa njim.

„Deda, ali samo ti je rekao bok, uopšte nije mogao da se snađe.“

„Neka je i bok. Dosta je za početak.“

Ali nastavka nije bilo jer je deda umro potkraj leta. Nisam stigao na sahranu i sad učim da živim sa tim. Moj život je u jednom trenutku postao neprekidno primanje loših vesti i ciklus nemogućnosti da dođem da se oprostim od dragih ljudi.

„Tako ću i ja. Kad ponovo uspijem doć u Split. Smiješiti će mi se Lovrinac.“

„Ne želite da Vas sahrane ovde?“

Istog trenutka sam znao odgovor. Neda me je gledala umorno. Njena supruga radila je u drugoj sobi. Ruther je stajao pored prozora i razgovarao telefonom. Neda želi da se njeno hladno, okupano telo vrati u toplu kamenitu zemlju koju zapljuskuje Jadran.

„Ispunio sam oba uvjeta“. reče mi Ruther pogledom punim očekivanja. „Što ćemo sad? Na sledećem času Neda mi pokloni Reči. Žan-Pol Sartr. Kaže da su je i Reči podsetile na mene. Posle mi dade Židove Podrume Vatikana. Pa Teutu Dimitrija Demetra.“

„Voljela bih da se raziđete“, reče nam glasom umiruće žene koja nema vremena da bude politički korektna, na času koji će biti poslednji.

Rutheru je zasmetalo, ali ja znadoh da nam to govori upravo iz ljubavi prema obojici. Savetovala mi je da ne budem kao ona, da ne čekam poslednje godine života da se vratim na Jug. Mislila je da bi mi bilo lepo i u Beogradu i u njenome Splitu. Bila je ubeđena da bi me u Splitu prihvatili zato što sam mladić sa manirima.

„Biti ćeš voljen u Beogradu ili u Splitu. Nizozemci nemaju okusa.“

Rutheru je bilo žao što je rekao da više neće dolaziti na časove, ali nije želeo da odustane od svoje odluke. Osećao je da Neda na neobjašnjiv način časove drži zapravo meni.

„Tko je Ivana Brlić-Mažuranić?“, pitao me potom, iako ga je učila da umesto tko kaže ko, jer mu je lakše bez suglasničke grupe.

Skrajala je jezik po njegovoj meri.

„Pročitao sam da je Ivana Brlić-Mažuranić bila depresivna i da se ubila“, otkrio je malo kasnije. „Mislio sam da je to bila neka vaša šifra.“

Tog leta poslao sam Nedi razglednicu iz Makarske. Sećam se da je imala kolekciju.

Ruther nije želeo da srpski rent-a-car ostavimo nasred glavne ulice, ali privatni parking nismo imali. Kaže da su ga Hrvati gledali sa podozrenjem, nije mogao da se opusti.

Uveravao sam ga da će sve biti u savršenom redu, i bio sam u pravu.

Sledeće nedelje razglednicu smo poslali iz Sarajeva koje mi je milovalo čula. Ni tu se nije osećao bezbedno. Kaže da su ga gledali sa osudom zato što je gej.

Naposletku sam pozdravio Nedu iz Beograda, u kome mu je smetala gužva. Veli da je preveliko rasulo vladalo u gustom, neorganizovanom saobraćaju.

Odumiranje naših balkanskih etničkih razlika koje je nekada pronalazio samo je prethodilo smrti ljubavi. Ostavio me kad smo se vratili u Holandiju.

Ne znam da li je videla razglednice. Nije se više javljala. Pitao sam se da li je živa dok sam sa korica njenih Reči uzimao kokain.

Uzeo bih bilo šta, samo da bol nestane. Čuo sam Rutherove reči da ga je moj deda podsetio na Nedu, jer su, kako je govorio, oboje bili obavijeni u veo tuge. Mislio je da im je bila potrebna stručna pomoć. Kao i Ivani Brlić-Mažuranić. Kao i meni.

Nije to bila tuga, to je seta. Ne razume on to.

Okeanski cikloni koji kvase Nizozemsku donose pragmatičnost.

Tajlandski i drugi egzotični ulični mladići imaju preveliki nagon za preživljavanjem da bi gubili vreme u melanholiji. To im je od monsuna.

Deda ga je setno pozdravio na kapiji, plačući nad mojim izgubljenim detinjstvom i godinama kada me je kao dečačića vodio po šumadijskim vašarima, ne znajući da sam sanjao Amsterdam ljudskih sloboda.

Nedi je moje društvo napokon donelo ostvarenje jedne od poslednjih želja – da nostalgično oživi govor prohujale socijalističke mladosti.

Nama je to od jesenjeg juga.

Ne znam da li je još uvek živa. Moja otvorena veza svakako nije. Deda se odavno ohladio. Voleo bih da čujem da Neda nije na Lovrincu. Očekujem to. Znam da se sa rakom borila književnošću.

dragoj Nedi Pintаrić

Doba linjanja

Ana Kutleša

Prsti ti trljaju tjeme toliko jako da te gotovo boli. Potom, dugo stojiš pod hladnom vodom. Dok bos hodaš do kuhinje, na tabanima ti ostaju mačje dlake. Sirup od bazge iscurio ti je po frižideru. Počistit ćeš, ali nakon što popiješ kavu. Sipaš mlijeko, šećer, pališ kompjuter. Čitaš mejlove, vijesti, fejsbuk statuse. Misliš na more i svoj bankovni račun. U Zagrebu su izmjerena 32 stupnja. Razmišljaš o odlasku na tržnicu, ali odustaješ. Spužvicom koja smrdi na vlagu skupljaš gustu tekućinu s plastičnih polica. Pregledavaš kutove frižidera, ispireš tragove sirupa s vrećice ribanca. Na štednjak stavljaš veliki lonac, evo i sparine. Sipaš vrelu vodu u sudoper, pašta se mlohavo prekobicne u cjedilo.

Poslije ručka, dobio si mejl. Čitaš ga pažljivo. Dear Marko Kovačević, I received your contact from Amela Silovic... We would be delighted if you would participate in our programme. Travel costs and accommodation in Berlin are covered. Pitaš se gdje na prezime Silovic idu dijakritike. Nisi siguran da poznaješ ikoga tko se tako zove.

Ujutro je došao majstor za klimu. Kažiprst mu je iskrivljen pod pravim kutom. Priča ti da je godinama radio na baušteli u Njemačkoj. Bespomoćno zuriš u deformaciju. Zamišljaš ga kako postavlja kuhinju u nekom skupom berlinskom stanu. Tamo gdje će se uskoro sjeći odresci lososa, njemu oštrica pile prolazi kroz meso i kost. Dok puši na balkonu, mačka jede travu izniklu u tegli u kojoj si pokušao uzgojiti bosiljak.

Oni žele da predstaviš svoju seriju fotografija Otkriveno/Unveiled, zbog načina na koji otkriva kompleksnost patrijarhalnih odnosa u Bosni i Hercegovini. U Bosni i Hercegovini si bio jednom, na pola dana. Ti nemaš seriju fotografija Otkriveno/Unveiled. Čitaš vijesti i fejsbuk statuse. Veseliš se da otputuješ u Berlin. Sine ti da sigurno misle na tvoju seriju Prikriveno. Gradski prizori sa ceradama: tko se potrudi, može u njima vidjeti kritiku patrijarhata. Jedino je država pogrešna.

Ujutro sve zatvaraš i pališ klimu. Uskoro stroj prestaje raditi i ne možeš ga više upaliti. Zoveš majstora, ali on je na putu za Bosnu, ide do svojih. Da nije osigurač? Ležiš na podu, na mjestu gdje ti se čini da najviše struji zrak. Mačka liježe pored tebe, dlanom joj prelaziš preko leđa i boka. Debela crna paučina njenih dlaka ostaje ti na koži. Osjećaj ti je od nekud poznat. Linjanje je prirodni proces mijenjanja dlake u životinja. Sam intenzitet linjanja vrlo je varijabilan i ovisi o brojnim čimbenicima.

Ti nikada nisi do kraja uredio svoju web stranicu. To se mora priznati. Osim serije Prikriveno, tu je još nekoliko razbacanih radova, a seriju posvećenu stanu u kojem si živio s bivšom djevojkom si maknuo. Tekst o seriji Prikriveno, u kojem je ta neka kustosica povezala cerade s odnosima moći u društvu, zapravo nikad nisi do kraja shvatio i nisi ga nikad zakačio. Ti nisi društveno-angažirani umjetnik, ti samo voliš lijepu fotografiju.

Na fejsbuku gledaš profile poznanika i kolega koji su otišli u Berlin. Sada su svi na moru, ali u vrijeme održavanja programa na koji su te zvali, bit će jesen i vratit će se u Berlin. MayaMar je sada preselila u Wedding, koji će postati novi Kreuzberg. U Berlinu bi mogao napraviti novu seriju fotografija gradskih prizora s ceradama.

Ne možeš spavati. Okrećeš se, taman kad utoneš u san, probudi te zvuk mačjih šapa na škripavom parketu. Napiješ se vode, pišaš, pred jutro zaspeš. Sanjaš da si u Berlinu i držiš predavanje o fotografijama iz serije Unveiled. Iza tebe se vrte portreti žena koje si uklanjaju dlake s lica. Jedna povlači neku vrstu flastera zajedno s kožom iznad gornje usne. Koža je puna crvenih točaka, a na flasteru su crne dlačice, minijaturni štapići koji sliče na strugotine metala. Svi pažljivo gledaju, slušaju riječi koje izlaze iz tebe. Kimaju s odobravanjem, ali nešto nije u redu. Cijelo vrijeme si u strahu da će te netko pitati kako su ti inače pokrivene Muslimanke dopustile da ih snimaš. Budiš se, treba ti tuš. Morao bi se javiti Marku Kovačeviću.

Kovačevića ima puno. Samo u Hrvatskoj, osoba s imenom Marko ima više od 30 tisuća. Marko Kovačević (Tuzla, 1982.) je bosanskohercegovački fotograf i umjetnik. Živi i radi u Sarajevu.

U Mostaru su danas izmjerena 34 stupnja. Njegov mejl je s točkom, a tvoj bez. U biografiji Marka Kovačevića koju si našao na njegovoj web stranici ne piše da je za vrijeme rata kratko živio u Zagrebu. Ne piše da je išao u 3 d razred u tvojoj osnovnoj školi, kao ni da je dobio ukor jer je pod odmorom stisnuo šamar Kreši Brekalu koji mu je rekao da mu je tata Srbin i da je Kovačević srpsko prezime. Ne piše da si i ti čuo tu priču i da si drugi dan saznao gdje živi taj Kovačević i onda si vidio da su njegovi donijeli iz Tuzle mačku, što je tebi bilo prilično čudno jer izbjeglice bi trebale bježati glavom bez obzira, a ne prije puta natjeravati mačke da uđu u košaru s poklopcem. Ne piše da je mačka obitelji Kovačević, izbjegle iz Tuzle, voljela izlaziti kroz otvoren prozor njihovog stana u prizemlju, a ne piše ni da si je ti jedno jutro zgrabio i strpao u kutiju. Ne piše ni ono što misliš da samo ti znaš, a to je da si u džepu imao žilet.

Kasnije, gledao si Derviš i smrt i jedino što si zapamtio bila je mačka na krilu muslimanskog svećenika. Kovačevići u Hrvatskoj su u najvećem broju Hrvati, dobrim dijelom iz bosanske Posavine, prema nekim izvorima iz srednje Bosne ili Mačkovca u okolici Nove Gradiške, a u manjem broju mogu biti i Srbi te Bošnjaci (iz bosanske Posavine). U prošlom stoljeću relativno najviše hrvatskih stanovnika s ovim prezimenom rođeno je u gradovima Zagrebu i Osijeku. U Ljubačama u Tuzlanskoj regiji, BiH svaki treći stanovnik prezivao se Kovačević.

Nakon što si mu pisao, osjećaš se bolje. Natjerao si se da odeš na tržnicu, poslije si popio kavu s kolegom. Za ručak praviš salatu i pečeš ribu. Usisavaš stan, natočiš si čašu bijelog vina koje si se na vrijeme sjetio staviti u frižider. Vas dvojca bi mogli surađivati, možda sâm poziv iz Berlina može biti vaš umjetnički rad. Je li već bilo takvih radova? Čini ti se da jest, ali ne možeš se sjetiti. Dio bijelog ribljeg mesa daješ mački. Novi majstor za klimu dolazi sutra u osam ujutro.

Svi su mu prsti ravni, ne puši i ne želi kavu. Kad ga pitaš hoće li klima raditi i nakon što ode, mrko te pogleda. Već za pola sata toliko je hladno da oblačiš hlače i majicu. Čitaš mejlove, vijesti, fesjbuk statuse. U Berlinu je izmjereno 15 stupnjeva. Pa opet mejlove. Hojla imenjače! Oči ti se otvore jače, puls ti se ubrza. Svi Bosanci koje poznaješ su dobričine i zajebanti. Doduše ne spominje zajednički rad. Javit će se kustosima, Amila ga je već pitala da li su mu se javili. Ali ništa od Berlina za mene, upravo sam se vratio iz Slovenije gdje sam s drugom peglao vjenčanja, moram biti izvan Šengena do novembra.

Mačka se zavukla u dio ormara u kojem držiš vunene veste. Vrijeme je da malo ugasiš klimu. Naručuješ ćevape i posežeš za bocom vina od jučer. Popiješ ju do kraja, izlaziš u šetnju. Čini ti se da si ljut, ali ne znaš zašto. Srećeš prijatelje, prelaziš na rakiju.

Ujutro je u stanu ponovno vruće jer je 10 sati, a ti spavaš i nisi zatvorio prozore i spustio rolete. Na wc školjci su tragovi mačjih šapa, a na podu oblak crne dlake. Nakon što si se popišao, odlaziš u kuhinju, puniš praznu mačju zdjelicu vodom, ti piješ vode. Još uvijek si lagano pijan. Spuštaš rolete, pališ klimu, uzimaš mobitel, vraćaš se u krevet, tipkaš mejl. Ne mogu vjerovati da nisam prije naišao na tvoj rad, serija Unveiled ti je stvarno maestralna. Malo me podsjeća na moju seriju Prikriveno, to je puno apstraktnije naravno, ali može se tumačiti kao kritika prikrivenih odnosa moći. Javi se ako ćeš dolaziti u Zagreb pa da popijemo nešto, imenjače. U Zagreb možeš i prije novembra :) Gasiš zvuk na telefonu, ideš još odspavati. Kada se probudiš, naći ćeš propušten poziv, nepoznat broj, van Hrvatske.

Kolačić sreće

Naida Mujkić

Svake sedmice dogovorimo se da odemo na vikendicu, iako zapravo rijetko odlazimo baš tamo. Zimi, možda, kada se ledenice čvrsto drže za krovove sjenika pored kojih prolazimo. Vikendicu je napravio njen muž. Zapravo je to kućica koja se sastoji od jedne prostorije i drvene terase u sličnoj veličini. Lijevo od ulaznih vrata diže se prekrasan kamin napravljen od raznobojnih kamenčića, ali mi još nijednom nismo u njemu upalile vatru. Unutra su, pored kamina, još i mali stolić i tri plastične stolice, kao i dvosjed koji su izbacili iz kuće kad su kupili novu garnituru. Prozori su prljavi od bezbrojnih tragova kišnih kapi i sve što unutra nedostaje nalazi se u prozorima.

Ona me uvijek čeka pored džamije. Nosi mali ruksak u kojemu su termoska s kafom i crvena tabakera s naslaganim motanim cigaretama.

„Ovo je moj ruksak koji sam iznijela iz kuće“, rekla mi je opravdavajući ružnoću svog ruksaka.

„Dotrajao je“, rekla sam ja. „Zar ne misliš da bi ti trebao novi?“

Pravila se da me nije čula.

Pa ipak sam joj kupila novi ruksak, skoro identičan onome koji je imala, ali nijednom ga nije stavila preko ramena, ili bar nije kad se nalazila sa mnom. Iako smo se čule svako jutro i svako veče, pisale jedna drugoj šta je koja kuhala, ili je ona meni pisala o djedu o kojemu brine a ja njoj o djeci koja se dižu prije šest, nisam je upitala zašto bar ponekad ne nosi novi ruksak.

Dva puta je izvođena na strijeljanje. Drugi put joj je metak okrznuo pramen kose. I tada je njena tetka dohvatila makaze i odsjekla joj cijelu kosu. Plakala je zbog kose dva dana.

Jutros mi je poslala poruku da je na današnji dan izvođena na strijeljanje. Nisam je pitala je li to bilo prvi ili drugi put. Oba puta dogodila su se u maju. Skoro cijeli maj pun je takvih dana kada mi ona napiše da je na današnji dan izašla iz Bratunca, da joj je na današnji dan umrla majka, da je na današnji dan našla na njivi druga razbijene lobanje, da je na današnji dan prvi put poslije tri dana okusila hranu, da je na današnji dan ranjena. Ja nijedan taj datum nisam zapamtila. U početku sam se zbog toga osjećala krivom i pomislila da bih trebala da ih upisujem u kalendar, ali sam odustala jer je bilo besmisleno. Možda nije ni trebalo da ja pamtim te datume, možda ja već radim ono što njoj treba, sada kada je njena kćerka otišla na studije, a muž povazdan bio na poslu.

„Da dođem po tebe oko četiri?“, rekla sam.

Složila se.

Ponekad hodamo kroz šume satima.

Zastajkujemo pored panjeva punih suhog lišća i ja čekam dok ona ispuši cigaretu. Kad stojim pored nje, osjećam da bih trebala postavljati pitanja, ali ona je odavno prestala govoriti i ja sam zato prestala postavljati pitanja.

U šumi ona sjedi na panju, u vrevi šumskih stvorenja, u carstvu malih smrti.

U šumi je ona devedeset druge živjela pet mjeseci.

Jela je crve i lizala smolu s povrijeđenog drveća.

„Ali danas idemo u grad.“, rekla sam.

„Pa, što mi to nisi napisala? Ljepše bih se obukla“, negodovala je, premda je na sebi imala crne klasične pantalone i košuljicu s motivom ptica u letu.

Na izlazu iz dvorišta dočekala nas je sestra njenog muža.

„Gdje ćeš, Aida?“ – upitala je.

Na mene se nije osvrtala, samo me je kratko pogledala i kimnula glavom. Zapravo, niko me nije volio vidjeti s Aidom. Ona je žena u pedesetim, ja sam žena u tridesetim, a s obzirom da nismo vezane porodično, takvo je prijateljstvo oduvijek neprihvatljivo u našem selu. Najviše se protivila moja majka koja bi svaki put kad joj dovedem djecu upitala šta ja to vidim u Aidi. I onda bi me poput cvrčka pratilo njeno ccccc. Jednom se nije mogla suzdržati i rekla je kako je njoj to nenormalno. Znala sam da je majka ljubomorna, smatrala je da je ona žena s kojom trebam biti prijateljica, a osim toga joj je najbolja prijateljica prethodne godine preminula pa je moja majka ostala sama. Srećom je Aida počela objavljivati pričice na fejsbuku, što je odmah postalo logično opravdanje za naše druženje.

„Mi se ne družimo, mi radimo“, govorila sam majci.

Dok je zatvarala kapiju, sestra Aidinog muža ponovila je pitanje, ali ovaj put uključila i mene:

„Gdje ćete vas dvije, a?“

„U Doboj“, odgovorila je Aida za nas obje.

„Šta ćete u Doboju?“, nastavila je sestra njenog muža.

„Idemo da čitamo poeziju“, rekla je Aida pogledavši u mene.

Ne znam je li nam ta žena povjerovala, ali dok se udaljavala mogla sam čuti kako ponavlja svašta, svaaštaaa.

Do auta nas je pratilo to ženino svašta, ali je nestalo onog trenutka kad sam okrenula ključ. Otvorila sam prozor sa svoje strane i zvuk motora ugušio je muziku koja ionako nije bila čemu.

Grad je bio manje sablastan nego inače.

Starci sjede na klupama i gledaju u zamišljene tačke ispred sebe, pored njih njihove kese koje šušte na vjetru i u koje oni zabijaju glave provjeravajući je li sve na svom mjestu. Iz fontane šiklja voda i pada po golubovima rastrzanim između brčkanja u lokvicama i smokija kojim se djeca gađaju. Kafić u koji najčešće izlazimo bio je rezervisan za svadbu. Taj se kafić nekada zvao Bosna, ali je nakon rata preimenovan u Park, budući da se nalazi preko puta velikog gradskog parka.

Iako je bila tek sredina proljeća, dan je bio pravi ljetni i, dok smo čekale na semaforu, Aida mi je rekla da se kaje što nije obukla haljinu.

„Doći ćemo ponovo“, rekla sam.

„Hoćemo“, rekla je ona.

Odlučile smo da sjednemo na klupu u parku pored drveta ružičastog bagrema od kojeg je cijeli park mirisao na med, maline i sladoled od vanilije.

Dva dječaka hodala su po fontani pljuskajući i glasno se smijući, toliko da je cijeli park odjekivao i starci su podizali svoje trome glave. Kad ih je majka potjerala vani, Aida je iz tašne izvadila kolačić sreće. Crveno-bijeli paketić svjetlucao je na suncu.

Bio je to moj prvi kolačić sreće. Bio je to i njen prvi kolačić sreće.

„Imali su samo jedan u trgovini“, rekla je i pružila ga meni.

„Naš prvi kolačić sreće. Vidjela sam ga samo na filmu.“

„I ja. Hajde, otvori ga.“

Otvorila sam vrećicu. Odmah je zamirisalo na prženo brašno i šećer.

„Miriše kao sladoled u kornetu“, rekla je Aida. „Ti ga razlomi. Da vidimo šta nam univerzum poručuje“, dodala je.

Ispred kafića Park četiri su mladića postajala sve glasnija. Oko vrata su imali zastave Srbije. Svaki put kada je u gradu svadba, mladići umjesto cvijećem mašu zastavama. Znale smo šta pjevaju: „Ne volim te Alija zato što si balija“. Svi u parku znali su šta pjevaju i park je uvrijeđeno utihnuo. Niko se nije došaptavao, pjesma je nadjačavala škripu dječjih kolica. To su trenuci kojima se hranila mračna tvar povijesti ljudskog roda. Ista tvar koja čovjeku sjedne na grudi i ne da mu disati, a nema nikoga da ga spasi, jer nema koga da zove. Iz Parka su izašla dva muškarca, jedan u kariranoj košulji, drugi u plavoj, i po njihovim kretnjama se vidjelo da pokušavaju umiriti mladiće. Ali oni su počeli skakati i pljeskati rukama u zraku, vičući još glasnije. Kad je čovjek u kariranoj košulji prislonio mobitel na uho, mladići su se počeli busati u prsa, a jedan je pokušao da čovjeku u kariranoj košulji otme telefon, ali su ga drugi u tome spriječili. Potom su se, negodujući, jedan za drugim vratili na svadbenu proslavu.

U tišini parka, Aida i ja smo još malo gledale u smjeru kafića Park, naša skamenjenost djelovala mi je kao vječnost. U njeno krilo sletio je golub. Jedno krilo bilo mu je oštećeno, imao je samo jedno oko. Privukao ga je miris hrane. Ili je to bila potpuna slučajnost.

Razlomila sam kolačić. U dlan mi je ispao papirić s porukom Ljubav je poput divljeg cvijeta. Raste na neočekivanim mjestima. Pročitala sam je naglas. Potom sam papirićem zamahnula kao zastavom. Aida i ja smo se pogledale, istodobno prasnuvši u grohotan smijeh. Čarolija kolačića sreće već je radila.

Zovem se Mama

Sanja Mučkajeva Vidanovska

Zastali smo na izlaznim vratima našega doma. Pogledah u tri lica.

„Uzeo sam svoj ključ od stana“, reče mi s gotovo neprimjetnim osmijehom. „U slučaju da nećete biti doma kad budem dolazio“, završio je, a osmijeh se zalijepio na naše sjene od slabe mjesečeve svjetlosti i progutao njegov šaljivi ton. Ugnijezdio se u moje grlo, kao neelastičan lanac. Progutala sam ga i vratila sve uspomene dok sam mu ljubila lice i upijala njegovu toplinu i miris.

„Sretan put, najdraže moje“, rekoh, a neelastičan lanac stegnuo se još više i gotovo mi onemogućio disati.

Zadnja svjetla automobilska polako potonuše u tamu. Potekoše sjećanja i trenutci prvoga izgovaranja riječi mama, do ovoga posljednjeg kad me zagrlio.

Sjećanja su čudna stvar. Znaju se komešati kao vihor emocija. Djeca rođena u devedesetim godinama prošloga stoljeća, nose neki čudno upisan kôd. Pitam se je li u njima ostao zvuk strašnih vijesti što poput košmarnog san iz kojega nema buđenja određuju naše sazrijevanje i njihov rast?

Suprug i ja zaručili smo se kad su počeli prvi pucnjevi u našoj zajedničkoj državi.

Puca se u Sloveniji…

U Hrvatskoj, granatiranja, eksplozije…

Poginuo je prvi mladić…

Odcjepljenje…

Svatovi dolaze po mladu nevjestu. Klarinet nadglasava harmoniku. Sviraju staro makedonsko oro. Svatovi plešu. Volim mladoga čovjeka s kojim sam zajedno još od početka studentskih dana.

U Bosni i Hercegovini događa se užas. Rijeke izbjeglica, majke s malom djecom… Skrivaju se u podrumima… Ne mogu izići napolje. Nemaju osnovnih sredstava... Događaju se strašni zločini… Ubojstva, silovanja, mučenja, genocid…

Tražimo posao. Nemamo osnovnih sredstava za život. Diplome završenih fakulteta vire iz ladica i tužno šute.

Granatiranja, otkidanja komada tijela. Pretvaraju se u mrtve uspomene… Raseljene osobe, napuštena ognjišta. I grobovi. Nema im tko odnijeti cvijeće. I umnažaju se novi grobovi, mogile od smeđe zemlje, a nad njima mrtve oplakuju preživjeli.

Prvo se zapošljava moj suprug, zatim ja. I poslije toga, najsretniji dan u našemu životu. Trudna sam, obavještavam s osmijehom na licu svoga voljenog. Grli me. Naš sin rodio se tri dana poslije završetka rata u Bosni i Hercegovini. Konačno je završilo sve.

Prebrojavaju se žrtve, objelodanjuju snimci užasnih zločina, mučenja, silovanih žena, ratnih zarobljenika kojima rebra vire kroz poderane košulje i djece bezizražajnih pogleda.

Naš sin raste i grlim ga sve jače. I razmišljam o svim izgubljenim pogledima, i propalim snovima. Odakle je došlo sve ovo? Odakle su došle devedesete? Pokušavamo nastaviti živjeti normalno. Svatko u svojoj novostvorenoj državi. I dalje ima previranja kao u kotlu iz koga podlo vreba đavao.

Nebo je u ljeto posijano zvijezdama.

„Zamisli želju kad ugledaš zvijezdu što pada“, kažem svomu sinu dok sjedimo na terasi.

Avioni nadlijeću naše nebo. Ispuštaju strašan zvuk, paraju nebo. Idem prema Srbiji. Zvijezde eksplodiraju. Bombardiranje… Moja rodbina živi tamo. Oni s kojima sam odrasla. S kojima smo svake godine išli na ljetovanje u Grčku. Uspomene naviru. O njihovim domovima u kojima sam provodila svoje raspuste. Otac mi je Srbin, ujna Hrvatica, tetak Crnogorac. Avioni su već stigli tamo…

Ponovno pratimo vijesti. Novi izvještaji o novim žrtvama. Život počinje vrijediti koliko jedna obična statistika. Toliko i toliko, poginulih i ranjenih. I novi pregovori. Sjedaju za dugačak stol i potpisuju dogovore. Neprirodni osmijesi su kao oštrice mačeva, a mi pred ekranima napeto očekujemo hoće li statistika već jednom završiti?

Etnički oružani konflikti. Statistika je nemirna stvar. Kao živa u termometru. Zna skočiti sa svojom otrovnošću. Govorom mržnje i igrom pijuna. Pijuni se lako vuku s ugojenom rukom iz udobne stolice. Masakrirana i uništena tijela, strah… I ponovno pregovori i dogovori. Blicevi su i dalje ovdje. Slikaju, izvještavaju, dok se raspala država sa svim svojim narodima pokušava oporaviti od života pretvorenih u pepeo.

Napetosti su i dalje prisutne, nekada u rastu, nekada u padu. Počinje i novi milenij. S novim milenijem dočekujemo još jednu radost. Dobili smo kćer. Razdoblje je to kad shvaćaš da su djeca jednostavno Božji dar. S manjim i većim problemima. Financijskim koje te imaš te ih nemaš. Više ih nemaš, ali je najvažnije od svega što statistika miruje. Razmišljamo o budućnosti naš djece. Ona rastu takoreći preko noći, kao kad se otvaraju proljetni pupoljci. Ležiš i sanjaš nešto neodređeno, a proljeće kuca tiho. Ujutro, u čudu ih vidiš pozelenjele kao da je to čudesan trenutak jednog treptaja očnim kapcima. Toliko brzo rastu djeca.

Ponekad mislim da sam zaglavila u svojoj mladosti koja mi ne dopušta da se probudim. Lukavstvom se zaplela u parole i združenost. U ono vrijeme kad bratstvo i jedinstvo nikada nije pomišljalo da će se završiti u krvi i mržnji. I razaranju mladosti, dok zrele godine postaju samo izbor sjećanja i borba za zadržavanje dostojanstva. Kako da to objasnim svojoj djeci, pitala sam se? Željela sam im urezati sliku o minuloj ljepoti.

Avion našega sina polijeće za Nizozemsku. I slijeće. Pisao mi je odmah toga jutra kad je sletio. Čekala sam da se oglasi messenger da se smirim i konačno zaspem. Nisam legla sve dok se moj suprug nije vratio s aerodroma i dok nije sletio njegov avion. Nisam ga pošla ispratiti. Jednostavno, nisam mogla. Neka opraštanja su lakša kad se događaju na ulaznim vratima doma.

„Dobro mi je na fakultetu“, slušala sam ga dok mi je pripovijedao. I vidjela onako usporenoga na monitoru. Internet se zna blokirati i moje dijete učiniti robotom.

„Smršavio si. Jedi više, molim te“, prebacujem se na drugu temu. Ne znam što da mu prije kažem. Koje savjete i pitanja.

„Da, da…“, smije se. „Znaš, predavanja, projekti, ispiti…“

„Čuvaj se. To je najvažnije. Pazi na svoje zdravlje“, molim ga gotovo plačnim glasom. „Pričaj mi o svojim novim prijateljima“, potičem ga brzo. Želim ga ispitati što više mogu. Da saznam sve. Dolazi mi da ispružim ruku da bih ga pomilovala, ali je zaslonsko staklo toliko hladno.

„Ivora znaš, pričao sam ti o njemu.“

„Iz Hrvatske?“

„Da. Pričao mi je jučer da mu je baka Makedonka, po majci. Iz Prilepa.“

„Doista? Eto, koliko je svijet malen.“

„U drugoj sobi žive Igor i Milutin. Obojica su iz Srbije.“

„Doista? Odakle su točno?“

„Igor je iz Opova, sela u Vojvodini, a Milutin iz Beograda.“

„Ne mogu vjerovati! I našli ste se u Nizozemskoj na istom fakultetu?“

„Da, da. A u preostale dvije uselili su se Haris iz Bosne i Hercegovine i Emir.“

„Emir je isto iz Bosne i Hercegovine?“

„Ne, Emir je iz Makedonije. Njegova majka je Turkinja, a otac mu je Albanac.“

„E, ne mogu vjerovati“, kažem mu. „Vi ste se skupili iz cijele bivše Jugoslavije.“

Pripovijedao mi je nadalje, detalje iz svoga života. Razgovarali smo dugo, obično nedjeljom kad je slobodan. Jedva čekam nedjelje. Da ga vidim i čujem. Pri svakom viđenju imam osjećaj da je u meni. A tijekom radnoga tjedna dio mojih misli uvijek je s njim. I jedva čekam praznike i raspuste kad dolazi doma. Ali raste i sazrijeva primjetno. Preobražava se u muškarca. Iako bijaše te noći, kad je prvi put odlazio na aerodrom, dijete koje sam gledala na fotografijama i prelistava sve četiri protekle godine.

Prisjećam se svega ovog u tišini aviona. Neki putnici spavaju, drugi tiho razgovaraju, a bijeli su se oblaci prostrli ispod nas. Koliko je svijet jednostavan kad ga gledam iz visine. I koliko smo ranjivi mi ljudi, pomišljam. Čuju se različiti jezici ovdje, gore na nebu. Zvijezde su zajedničke, kao što su zajedničke i nade. Putujemo zajedno u jednom malom ograđenom prostoru, ali i svatko sa svojim koje nosimo posvuda sa nama. Kamo god išli. Idem na dodjelu diploma. Moj sin je diplomirao. Sretna sam i uplašena. Što će biti u budućnosti? Hoće li ostati tamo ili će se vratiti u rodni dom? Uzdišem, dok pilot najavljuje da vežemo pojaseve. Počinje slijetanje. Idem sama, zato što nam financije nisu dopustile da pođemo svi na dodjelu diploma. Nizozemska je za nas skupa država. Prije tri godine bili smo sve troje zajedno u posjetu. Prvi smo put posjetili Nizozemsku. Zatim se pojavila epidemija corona virusa i zatvaranje granice nas je izludilo. Nismo se vidjeli dugo vremena. Nestrpljivo sam čekala slijetanje aviona. Gotovo sam mogla osjetiti njegov zagrljaj.

Zagrlili smo se jako i dugo.

„Prva mama je stigla“, uzviknuše gotovo u isti glas, kad smo stigli u studentsku zgradu. Njegovi drugari dočekali su me na ulaznim vratima.

„Ka ardhur nena epare!“

„Kada stižu ostale majke?“ upitah.

„Sutra.“

„Mama, kakvu kavu pijete? Mama, kakvu kavu pijete? Mami, cfare lloj kafeje pi?“

Predivan miris svježe kuhane kave, raširio se zajedničkom kuhinjom u studentskoj zgradi.

Prevod: Borislav Pavlovski

Priča cijela, a čovjek...

Goran Janković

Vidjeli ih mi još iz daljine. Bili Kera, brat mu Braco, Mali i ja. Taman zastali u šumarku prije polja da se dogovorimo gdje će ko na stražu.

Dvojica su išla prema našem selu. Nekako nahereni. Ko da se drže za ruke.

Kera i ja se zgledamo. Tako otvoreno ovuda mogu da idu samo naši. Al aj znaj! I prije smo mi mislili da smo svi naši pa eto šta ispade. Za svaki slučaj kažemo Braci i Malom da se sakriju. Da zalegnu i budu spremni.

Zvjeramo dalje i razaberemo da nešto nose između sebe. Nešto ne baš veliko. I da su od toga nakrivljeni.

A kad su bili na stotinjak metara, ugledamo da imaju naša obilježja i da nose nešto umotano u vojničku jaknu.

Braco dobaci: Joj, mili Bože, šta to nose tako teško, a tako malešno.

Kera se obrecnu na njega da ne bude tetka, a meni namignu: Ma naši su sto posto. Mislim da sam onog nižeg viđo.

Nas dvojica izađemo ispred šumarka. Oni skrenu prema nama.

Prišavši nam, spustiše svoje breme na zemlju. Učiniše to nekako i brzo i polako.

Tek tad nas pogledaše u oči.

Zdravo ljudi. Evo mi donijeli Cileta, reče viši, i dalje naheren.

Mali i Braco izletiše iz zaklona. Šta to pričaš, bolan ne bio, pa Cile je veći od vas zajedno, ispuca Braco.

Eto… mi donijeli…

Čučnem, razvežem rukave i otvorim jaknu. U njoj gornji Ciletov dio. Negdje do kraja rebara.

Mali padne na koljena svog me ispovraćavši.

Pa đe su mu noge, jebote! Đe mu je kita, najveća u sviju nas, zakrešta Braco te potrča.

Kera se nadade za njim.

Niži kleknu, zatvori i zaveza jaknu. Potapša Malog pa dižući se diže i njega.

Kera i Braco se vratiše zagrljeni.

Pridošlice nas ponudiše cigaretama. Kad zapalismo, niži nam ispriča kako to sa Ciletom bi.

Dvajst dana niko metka nije ispalio. Samo bili na liniji u rovovima. Milina božija. Tolki mir bio da su ptice ponovo zacvrkutale.

A Cile, ma znate bolje od nas, nije mogo bez fiskulture. U rovu sklekove radio i umjesto tegova kutije s municijom dizo.

Kad tice stadoše pjevat, on ti izađe iz rova i krenu na brdašce iza nas. A tamo sve brisani prostor. Jedino na sredini dva jasenčića… jedan uz drugi.

Mi svi zanijemili. Samo kapetan reče: Nemoj, Cile dragi, đeš to.

A on se zakrenu… ne stajući… i najozbiljnije kaza: Noge i guzica su mi se ukljavorili. Fali mi brdo.

Al moj Cile, ubiće te.

Neće.

Trčo je tridesetak puta tamo-amo. A s druge strane neko je stalno ponavljo: A ja dobre pokretne mete, ljudi moji.

Sutradan opet. Svi ga pokušali rasperit, al džaba. Trčo tačno šezdestidva puta. Brojo ja lično. Oni prijeko dobacivali. Sprdnju pravili i smijali se.

Treći dan počnu ga teže podjebavat. Cile prvo ništa. A kad mu familiju krenuše uzimat u usta, Cile stade i ovako im kaza: Šta vam je, seljaci jedni, isti ste ko ovi moji. Skroz pohajvanisali. Šta vam nije jasno!? Pa sav sam se ukljastorio i sjebo od ovog sranja. Jel vi niste!? Išo više od sto puta. I još oko tristo sklekova otpičio.

Sutradan vidimo da i oni imaju svog Cileta. Vidimo, bogami dobar. Grabi ko konjo, a sklekove štanca jednom rukom.

Mjerkali ih jedno vrijeme, pa ne znam kako ispade, ko prvi predloži, jal naš jal njiov – počnemo se kladit. Mi imali cigara i brlje, oni trave. A kuće koji trčat i đe sklekove radit - očas posla se dogovorli.

Štaš, jebajga, mi smo pola zime u tom rovu proveli, proljeće dočekali, od života ni ž, pa nam sve to ko živo kino došlo.

Dvije sedmice je to trajalo. Cile vodio 7:6. Dahnuli dušom ono pravo. I mi i oni. Ma još samo što nismo i na kafu jedni drugima stali ić.

Sutradan vidimo – pobijediće Cile naš i danas. Baš bio stigo do jasenčića. Imo običaj da ih dodirne. Isto da se igro tuspasmene.

Kadli zaštekta nešto potmulo.

I kako zaštekta, tako i Cileta presječe.

I Cileta i jasenčiće.

Ispade ko da su četri direka u zemlju pobodena.

Al štektanje se nastavi i rasturi ih u paramparčad.

PAM! U pičku maternu, oklen im sad PAM… trznemo se mi i raspalimo iz svega što smo imali. Htjeli i u juriš da izletimo. Jedva nas kapetan zadržo.

Onda u neka doba shvatimo da oni ne pucaju. Da nisu ni pucali poslije PAMa. Polako prestanemo i mi. Čujemo s njihove strane galamu, psovanje, neku frku. A onda ništa.

A s naše bi neko đekad popizdio… ispuco rafal… jebo im nanu naninu i prokleo ih za sva vremena.

Sutradan oko podne doleti nam paket… nisam reko… napravili mi bili velike praćke… tako dobacivali opklade…

U paketu trava i parče hartije.

Evo ga. Saću vam pročitat.

Došo neki glavonja iz komande. U kontrolu. Usput nam ponio PAM. Pa kad je vidio vašeg Cileta, odmah i raspalio. Ubili smo boga u njemu. Javili sve komandi. Rekli da s vama više ne moremo ratovat. Maloprije stigla zamjena. Mi sad odlazimo. Glavonja je visok i debeo. Žut. Žuta kosa, žuti brkovi. Eto tolko. Samo da znate.

Pogača

Aida Šečić Nezirević

Pogača je vruća, meka kao duša.

*

„De, uzmider malo“, kida komad i prinosi ga njegovom ulubljenom licu.

Uhvatila ju je pred kokošinjcem. Zavrnula joj je vrat, koristeći se zakonom jačega. Raščerupala ju je, spretnim rutinskim pokretima, pa gurnula u lonac, pod poklopac. Voda je već ključala kad ih je vidjela kroz prozor, razularene poput dječurlije koja se igraju rata.

A možda ovo i jest samo igra. Žmurka, kao ona u djetinjstvu. Oni broje. Ona i Sejo se kriju pod poklopcem. Na poklopcu leži iskrzan crveni itison, čuva ulaz u njihov podzemni svijet. Škripi nad njima pod od natrulih drvenih dasaka. Pjevuši: Ko se ni-je skri-ooo ma-ga-rac je bi-ooo...

„Ama, ne mogu više ni te lešine, majko.“

*

Srce mu ne kuca kako valja.

Strepi nad njim kao nad kržljavim ptičetom otkako je ispao iz nje. Prišiva ga za sebe. Sa tri je znao utrčati njoj u kuhinju i kopati joj po košulji. Dosado, zar ti nije dosta! Jedva ga je u četvrtoj odbila.

*

Džemal je od nje bježao. Krio se kod oca. Dođi mi, bolan, zvala ga je, i srce ju je boljelo, ali on ju je gledao kao tuđu. I tako godinu za godinom. Kad je bježao u šumu, s ljudima iz sela, nije se ni osvrnuo. Šuma je otvorila usta, kučka jedna mrska, i progutala ga. Kao da ga nikada nije ni bilo. Samo su stabla, čvrsto spletena, igrala na proljetnom vjetru. Rugala su joj se.

*

Treći je put ostala trudna u sam osvit rata. I radovala se, a i nije. Htjela je da rodi kćerku, i Hasan je to htio, molio ju je. Ona se isprva opirala. Gdje priliči da, na pragu četrdesete, sa dva sina, hoda uokolo s lubenicom pod košuljom?

Ali hajde.

To je jutro bilo kao i svako.

Zalijevala je ruže u avliji.

Milicajac je skinuo kapu i prišao joj. Micao je usnama, a ona ga nije čula od vlastitog vriska. Pala je na koljena, a ona je lubenica u njoj pukla. Sok je pokuljao iz nje. I meso.

Majušan, savršen oblik.

Zvao se Enisa.

*

„Ne čuju se od jučer. To je dobro.“

„Šta si namislio, Sejo?“

„Hajmo.“

„Ubiće nas, bolan.“

„Bolje oni brzo, nego glad polagano.“

*

Ne okreće se jer zna: kuća pruža ruke, poput odojčeta.

Kuća zove: „Tidžoooo!“

Poljubi, ćeri, ruku novom ocu i materi.

Crvena krv na bijelom čaršafu.

Crven konac oko male ruke.

Pazi da ga sisom ne ugušiš, ko Hata svoje.

Ogledalo naspram staračkom licu.

Nije umro, rodio se.

Preselila.

Nišani bijeli, oštri, što pišu po nebu.

Cvijeće. Voće što se, prezrelo, pokorno svija ka zemlji.

„Tidžoooo!“

*

„Ćuti šta god te ko pita i pjenu iz usta katkad pusti.“

Idu livadama što su goleme i puste. Samo ptice prelijeću.

„Dobar dan“, zakriješta joj jedna pored uha.

Hatidža trznu ramenima.

„Dobar dan i tebi.“

„Otkuda si?“

„Iz Mrkovića“, sjeti se obližnjeg njihovog sela.

„A to, ko ti je?“

„Sin mi. Rade. Bolestan u glavu, evo, od rođenja.“

„Aaa, imaš li još djece?“

„Samo njega.“

I Džemala čiji lik ne može zamisliti kad sklopi oči.

„A mi odosmo u berbu. Sigurno si i ti pošla tamo?“

*

Pljačkanje praznih kuća traje čitavo popodne. Razočarenje se rukom može opipati. Nema nakita ni novca.

„Zakopali su“, zaključuje jedna.

„Kad se prođe traktorom, naće se“, nadovezuje se druga.

„Jes, jes, al mi ćemo ovo onda dobit“, kaže prva pokazujući vrh palca između kažiprsta i srednjeg prsta.

Ostale se zasmijuljiše.

„Ti u berbu bez torbi krenula“, veli ona što je tvrdila da je nakit zakopan.

„Ama... smete me ovaj moj nesretnik. Ni s njim ni bez njega nikud ne mogu.“

„A čojek đe ti je, je li u vojsci?“

Ona odmahnu glavom: „Pogino prije rata u Prijedoru. Pao sa skele.“

„Udova si, znači. Kako ti se čojek zvao?“

„Miladin Mišović.“

„A ti?“

„Nada.“

„Aaaa. Evo ti jedan moj ceker, moš u njeg utrpat to lonče i te store. A malo si uzela, bogami.“

„Fala... Dosta.“

Kreću. Sunce već prostire narančastu postelju, zijeva, osmijeh mu slabi.

Prođoše tako, u grupi, pored tri mladića u maskirnim uniformama, opružena u travi poput čopora lijenih pasa lutalica. Ako jedan zareži, svi će poletit. Puške su kraj njih, nemarno položene. Sejo se još više pogurio, iz usta mu kaplje pjena. Žene ga sažalno gledaju:

„Jadnik.“

Idu još kilometar, možda i dva, pa dolaze do nekakvog raskršća.

„Hajd, prijatno“, kažu žene.

Hatidža im maše, a one odlaze prašnim vijugavim putem ka svome selu što se nazire u daljini. Ona će produžiti. Ne žele, pa čak ni ona što ju je onoliko ispitivala, znati kuda će. Umorne i znojne, s vrećama punim tuđih života, nestaju joj iz vidokruga.

*

Kozarac stoji pred njima. Noć je. Oči okolnih kuća zatvorene. Samo psi zavijaju.

„Ja bih zvao čika Dragana.“

„Ti si lud, sine.“

Telefonska govornica je zgurena i jadna, ali živa.

„Čika Dragane?“

Vrijeme hoda kao starica. Farovi bljesnuše kao svici.

„Brže.“

*

„Evo i vruća pogača za put.“

„Fala, Ano.“

Ana ih grli.

Autobusi čekaju.

Za njom ubacuju Seju, u pantalonama očevog starog prijatelja, što se, prevelike, tužno vuku za njim po zemlji.

*

Autobus klima po makadamu, škljocka poput vještačke vilice. Sejo spava s obrazom u dlanu. Liči na smrt. Svi muškarci u tom autobusu liče na smrt.

I smrt liči na njih.

*

Planina, u znak dobrodošlice, pokazuje sive, pokvarene zube.

„Stoj“, dere se neko. „Izvedite ih.“

Hatidža dlanom briše smeđu prašinu sa stakla. Gleda sliku. Muškarci s puškama mile okolo. Kao žohari, Bože me oprosti.

„Policija“, kaže grub glas. „Kontrola.“

„Šta je ovo? Zar nećemo na razmjenu?“

Ljude tjeraju iz autobusa. Neki se opiru. Neki nemaju snage. Izvlače ih silom. Redaju jedne kraj drugih kao dječaci plastične autiće.

Ovi što su ih zaustavili razgovaraju. Nešto raspravljaju. Hatidža ih posmatra.

Mladi su ti naoružani momci, barem većina njih. Odrezani od majčine utrobe, tješili su se njenim mlijekom. Majušnim stopalima proučavali tlo. Kao i njeni sinovi. Sricali su slova u drvenim klupama i jurcali s vjetrom i suncem po livadama. Kao i njeni sinovi.

Šta ili ko ih je natjerao da dođu ovdje, u ovu vrlet, nad ove stijene?

Jedan viče. Riđokos, a suhonjav poput Seada. Ne može. Neće. Odmahuje glavom toliko snažno da se čini kako će mu se lobanja odvojiti od vrata.

„E, onda ćeš i ti s njima, jebo li ti pas mater“, viče neko.

Ovaj pada na koljena. Plače.

*

„Ja sam, bre, gladan“, veli neki krupni brko ptičjeg nosa. Mora on biti neki nadređeni, vidi se to i na licu i u držanju. Stoji dalje od ostalih, pa iz torbe što mu visi o ramenu nešto vadi. „Imam konzervu a nemam hleba. Ima li ko hleba, momci?“

Jedan ili dvojica slegoše ramenima, ostali ne obraćaju pažnju.

„Ah, sve ste pojeli, jebem li vam, mladi pa uvek gladni.“

„Imam ja pogaču, hoš li?“

„Daj“, kaže on pa se zagleda u Hatidžine uplašene oči. Anin poklon, umotan u čistu roskastu pamučnu krpu, nestade u njegovim šakama.

*

Sunce prostire crvenu posteljinu. Vojnici stoje iza kolone živih mrtvaca. Guraju ih naprijed prema rubu stijena. Živi mrtvaci se klate.

Onaj što mu je dala pogaču zalijepi Hatidži pušku za želudac.

„Ti, ženo, ajde vamo sa mnom. I taj tvoj mali, nek gleda.“

*

Pođe ih gurati u šumu, tjerati ih pred sobom. Hatidža na leđima osjeća pritisak hladnog metala. Sad će je poleći. Skinuće joj gaće i gola će joj stražnjica dotaknuti oštro kamenje. Raširiće joj noge. Zabiće se u nju, on odozgo, kamenje odozdo.

Ona će kriknuti prije nego što...

Hoće li Seju ubiti prije ili poslije toga?

„Okreni se, ženo.“

Ubij mi sina prvog, da ne gleda...

„Tamo“, pokaza čovjek krupnim prstom prema gustišu, „bežite.“

*

Travnik ima park i klupe. Na jednoj takvoj, kraj nekakvog bijelog kipa bez glave, stisnuti jedno kraj drugog, provode noć. Sejo spava s glavom na njenom ramenu. Ona ne smije. Ako zaspi, po Seju može doći smrt.

Smrt i Sejo liče kao sestra i brat.

Ne dam ga. Ne dam.

*

Čeka ih pred kasarnom. Mršav je, u maskirnom odijelu, kratko ošišane plave kose. Pravi vojnik. Steže ih uza se. Jednom rukom nju, drugom Seju. Ispušta pisak, kao lokomotiva.

„Kako... kako?“

„Spasila nas, sine moj, pogača.“

Djevojčica

Andrea Hribar Livada

Ja sam razmak između riječi, tišina između nota, prostor između zidova… Nevidljiva, skrivena, skamenjena. Ja sam sag starog šumskog lišća koje šušti pod vojničkom čizmom koja prilazi sve bliže i bliže. On je galama, psovka i stijena. Golema ruka s borama od zemlje. Tutanj rata u blizini. On je sve što ja nisam, ja sam sve što on nije. Ruke su mu snažne i grube, hrapave i tamne na mom licu tankom i bijelom, prozirna koža crveni se bolno… Moja je odjeća bijela i poderana, njegova je tvrda i debela i zelena. Oči su mu plitke i žute, ljutite, moje su staklene i duboke. Bol je moja, nije njegova. Uzdasi su njegovi, moj je jecaj. Dah mu je gust i težak, nepodnošljiv. Ja daha nemam. Lutkica pored mene je slomljena, puška je njegova čitava. Pogled mu luta preko mojih grudi. U mome je pogledu oblak što pluta iznad njegove glave, ptica u letu, šumske krošnje što nježno trepere. U mojim mislima nema ničega.

*

Ljeto je. Miriše na spaljenu zemlju. Znoj mi teče preko raspupalih grudi. Trbuh mi je okrugao i tvrd kao prezrela lubenica. Bojim se da će puknuti ako ga malo jače stisnem. Ispod moga srca kuca još jedno.

Žuljevitim rukama moja majka mijesi kruh. Muhe zunzare prelijeću ispred njezinih tužnih očiju. Ona ih ne primjećuje. Cvijeće na prozorskoj dasci uvelo je. Majčine se usnice miču u tihoj, neprekidnoj molitvi. O mome se nabujalom trbuhu ne priča.

Otac je povazdan u polju. Nikada nije s nama. Više ne ide u crkvu niti u gostionicu. Pogled mu je spušten ispod čupavih obrva. Pogrbljen je, posramljen, obješenih ramena. Ne znam voli li me još.

Ne molim se više. Bog se od mene sakrio. Ili ja od njega. Ionako u crkvu više ne idemo. Ne znam želimo li tako ili ići više ne smijemo.

Moj dom mi je postao stran. Nije mi utočište. Bježim iz njega. Ali više nikada u šumu. U šumi žive čudovišta. Idem samo do zadnje seoske kuće. Tamo sjedim na kamenu, ispod znaka s prekriženim imenom moga sela. Gledam niz cestu. Tražim svoju budućnost. Ali ne nalazim je. Mislim da mi je ukradena. Ili sam je pustila da ode, ne znam. A voljela bih da znam. Ili ne bih. Kamen je tvrd ispod moje koščate stražnjice, a trbuh u kojem je život, gura mi se o gola bedra. Neudobno je kao što su neudobni moji osjećaji.

Noću je najteže. Snovi su stvarni i bolni. I previše je vruće. Ljeto predugo traje. I noći predugo traju. Ja sam predugo živa. Možda mi nije mjesto na ovome svijetu. Možda sam zalutala s nekog drugog planeta. Ne znam gdje pripadam. Ništa mi više nije poznato. Sve mi je ukrao. Tonem i propadam. Možda do jutra nestanem.

Ujutro sam još uvijek tu. I dalje je vruće. I dalje mi je trbuh pregolem. I dalje sam izgnanik u svome domu. Možda je vrijeme da krenem niz cestu, prođem pored prekriženog znaka i odem potražiti svoju budućnost.

Sve što imam stane u plavi ruksak. Majka mi pruža papirić s imenom i adresom tetke iz velikog grada. Otac mi u ruku utiskuje hrpicu zgužvanih novčanica. Majka mi pravi križ na čelu, a otac za mnom potiho zatvara vrata.

*

I prođe godina, prođu i dvije. Tuga je u meni i dalje golema, a sramota nikad preboljena. Ali…

Moja je djevojčica prozirna i bijela, anđeo bez krila. Nježno biće koje pleše boso. Ona razmišlja o suncu i životinjama, voli ljude i cvijeće, priča s drvećem i rijekom.

Moja djevojčica ima samo mamu. Njen tata je mitsko biće rata, matematička nepoznanica. Moja je djevojčica rođena iz šume, oblaka i krošnje, iz ptice u letu.

Ona je oprost svakog grijeha, utjeha svakoj suzi. Ona je rođena kako bih živjela.

Nešto mračno što mama nosi u sebi

Slađana Nina Perković

Groblja se uvijek nalaze na mjestima odakle puca najbolji pogled. Kao da je mrtvima bitno gdje su. Oni su svakako u rupi. Možda je to zbog živih, da im bude lakše, da im lijep horizont odvrati misli. Vjerovatno zato mama tako dugo stoji kao ukopana i gleda u daljinu, prema rijeci koja vijuga među brdima. Priroda je ovdje stvarno nevjerovatna. Toliko nevjerovatna da je lako zaboraviti zašto smo uopšte ovdje.

„Mama, sve smo već pregledale. Nema nje ovdje.“

„Mora biti. Pogledaj još tamo, na rubu one borove šume.“

„Ali mama! Obišla sam sve i jedan grob i nema je. Jesi li ti uopšte sigurna da je ona ovdje sahranjena?“

Mama šuti. Naravno da nije sigurna. Ko bi više znao gdje je ko sahranjen. I ona počinje gubiti konce. U zadnjih nekoliko dana obišli smo toliko grobova da više ne znam ni čiji su. Hrpa bespotrebnih informacija, ko je kako živio i skončao.

Danas imamo posebno važan zadatak. Tražimo prabakin grob. Ona vjerovatno nije ni sahranjena ovdje, a i da jeste, bilo je to prije više od pola vijeka i zemlja joj je možda već progutala grob. Mama neće ni da čuje za takvo šta. Ona nikad ne odustaje. Takva je, uporna, tvrdoglava. Dok ne nađemo prabaku, nećemo mrdnuti odavde. To može potrajati cijelu vječnost, a ja sam već gladna i tako mi je vruće. Sunce nam stoji tačno iznad glava, još samo treba da dobijem sunčanicu.

„Naša je dužnost da je nađemo. Nema ona nikoga osim nas dvije. Svi su drugi... nema nikoga drugoga više.“

Želim vrištati ona je mrtva, mrtva, mrtva, njoj je svejedno hoćemo li doći ili ne, a ja sam živa, umorna i vruće mi je! Ali šta to vrijedi. Kao da je mamu briga kako se ja osjećam. Bolje bi mi bilo da nađem prabaku, ako ne želim noćiti ovdje. Potisnem vrisak nazad niz grlo i udahnem duboko.

„Možeš li se sjetiti gdje je sahranjen pradjed? Možda ćeš se tako...“

Nisam uspjela ni završiti, a mama već odmahuje glavom.

„Njemu se ne zna za grob. Bacili su ga u neku vrtaču.“

Mami je sunce definitivno udarilo u glavu. Grizem se za donju usnu. Da li je ona takva sposobna da vozi? Kako ćemo se uopšte izvući odavde?! Ja znam da vozim u prvoj i to samo po parkingu ispred naše zgrade.

„Pitala sam te za pradjeda. Za pradjedov grob, a ne za...“

Mama se okreće prema meni. Stisla je oči i lagano odmahuje glavom. To nikad nije dobar znak.

„O pradjedu ti i govorim! Šta si ti mislila o kome pričam?“

Sliježem ramenima. Više ne znam ni šta sam mislila, ni o kome pričamo.

„Misliš da pričam o ujaku? Misliš da sam pobrkala ujaka i pradjeda?“

Oprezno odmahujem glavom. Mama ne voli kada pobrkam njene mrtve, to je izbaci iz kolosijeka, zato je najbolje znati zašutiti na vrijeme.

„Nisam ja ništa pobrkala. Ti si pobrkala. Znaš valjda dobro da su i pradjeda i ujak završili na isti način. Samo ne u istom ratu. U razmaku od tačno pedeset godina zadesila ih je ista sudbina. Zar ne možeš toliko upamtiti?!“

Mami su mrtvi neka vrsta hobija. I to ne bilo kakvog hobija, već onog koji joj oduzima sve slobodno vrijeme. Da nije tako, ne bi radila slabo plaćeni posao, u supermarketu. Ona može daleko bolje, ali neće. Njoj zapravo odgovara da radi na mjestu gdje ne mora uključivati mozak. Tako se može posvetiti razmišljanju o ljudima i stvarima kojih više nema, mrtvim ljudima, bivšim državama, nepostojećim svjetovima. Trebate samo vidjeti stan u kojem živimo. Prava rupa! Mali jednosobni žalosni stan s pogledom na ništa. Zidovi su nam prekriveni kojekakvim fotografijama i to uglavnom pokojnika. Nemam pojma ko je pola tih ljudi. Mogu misliti koliko će nam stanodavac zakinuti od depozita kad vidi kako smo ekserima izbušili zidove. Mojih fotografija, naravno, nema nigdje. Ni jedne jednine! Čak ni kad sam bila beba. Valjda trebaš biti mrtav, ako želiš imati posebno mjesto u srcu i na zidu moje mame.

„Mama, molim te, želim da idem! Previše je vruće, vrti mi se u glavi.“

„Ne idemo mi nigdje dok je ne nađemo.“

Dosta mi je svega. Moji prijatelji iz razreda provode raspuste kupajući se na moru, pentrajući se po planinama, posjećuju Grčku, Egipat, Tajland. Imaju o čemu pričati kada se vrate u školu. A šta ja radim? Pratim mamu po grobljima po ovoj usranoj zemlji! Bila je mlađa od mene kada ju je napustila, ali ne može se nikako otkačiti od nje. Nikako ne može zaboraviti, okrenuti novi list, krenuti naprijed. Da bar posjećujemo spomenike, isprobavamo lokalne specijalitete i uživamo u prirodnim ljepotama. Ma nema šanse! Nas dvije samo tražimo i posjećujemo mrtve. Mama ima tu fiksnu ideju da mi pokaže sve grobove koje bih ja trebala nastaviti obilaziti kad nje jednom ne bude. Želi valjda tako predati štafetnu palicu budućem naraštaju. Nemam srca da joj kažem da mi ne pada napamet da vucaram rođeno dijete, ako ga ikad budem imala, po ovim gudurama. Ne razumijem uopšte zašto me je maltretirala da naučim njen jezik. Čitala sam neinteresantne knjige na njenom glupom jeziku, pa onda, svaki dan poslije škole, kao po kazni, vježbala sve one padeže, nemoguće riječi, pravilan izgovor glasa r. Toliko muke, a nemam nikoga s kim bih na tom jeziku mogla i popričati. Mi ne viđamo nikoga živoga. Zar je mrtvima bitno pričamo li gramatički ispravno ili ne?

„I šta ako je i ne nađemo?! Šta to mijenja!?“

Skupila je usta. Očigledno je bijesna na mene. Dobro, važi, hajde da bacim pogled još i tamo na rub borove šume. Hajde da još malo preskačem tuđe grobove, hajde da gazim po visokoj travi. Nema veze ako u travi ima krpelja, nadaćemo se da nisu zarazni. Hajde da se ne bojim ni zmija, nije svaka zmija otrovna. Neću misliti ni na manijake, još manje na vukove koji vrebaju u šumi. Samo naprijed! A to što smo u sred pustare i što niko nema pojma da smo ovdje ni to ne treba da me brine. Da nam se nešto i desi, svakako nas niko neće ni tražiti. Iako smo ostale samo nas dvije. Sve je to vrlo utješno, vrlo, vrlo utješno... Zaustavljam se naglo.

„Mama! Mama! Dođi brzo! Ovdje je!“

Mama se spretno probija kroz visoku travu. Odguruje me i prilazi bijeloj kamenoj ploči koja izviruje iz trnja. Prabakino ime se tek nazire.

„Baš je u lošem stanju. Vidi se da niko nije dolazio godinama.“

Mama na to ne kaže ništa. Prvo samo stoji kao skamenjena, a onda se naglo baca ravno u trnje. Prosto zaranja u njega, razgrće ga golim rukama i trga. Koža joj se u sekundi prošarala krvavim tragovima. Njena prozračna haljina se lako rasparala, kao da je od papira.

„Prestani, molim te! Povrijedićeš se!“

Uopšte me ne čuje. Izgleda i da ne osjeća bol. Oči su joj staklene, gotovo prozirne. Ne sviđa mi se to. Plaši me to nešto mračno što mama nosi u sebi. Oduvijek strahujem da bi to moglo isplivati, zgrabiti me za glavu i povući ravno u nepreglednu provaliju.

„Ja sam unuka tvoje najmlađe kćerke. Oprosti što mi je trebalo tako dugo da dođem. Sad je sve u redu, tu sam, pobrinuću se za tvoj grob, očistiću ovo trnje, vidjećeš, sve ću dovesti u red.“

Steže me u grlu. Zbog mame, zbog njenih krvavih ruku, zbog njene lijepe haljine koju toliko voli, zbog prabake, zbog ove zemlje gdje samo groblja uspijevaju.

„Ovo je moja kćerka. I ona je došla. Nas dvije, mi ćemo sve srediti.“

Okreće se prema meni. Gleda me ravno u oči. Očekuje da i ja nešto kažem. Ali šta? Ja uopšte ne želim pričati sa mrtvima. Ako otvorim usta, počeću jaukati.

„Moramo naći neki alat da izrežemo ovo trnje. Imamo li nešto u autu? Neke makaze, nešto, bilo šta?“

„Mama, molim te...“

Ne mogu se više kontrolisati. Plačem. Od suza se zamuti cijela slika pred mojim očima.

„Saberi se. Reci mi imamo li nešto u gepeku, čime možemo isjeći ovo trnje?“

„Ne znam. Možda.“

„Idi pogledaj. Ja ću ostati ovdje sa prabakom.“

Hodam lagano, nazad kroz visoku travu, preko tuđih grobova. Vrelina mi suši obraze. Iza mojih leđa, čujem, borovi se lagano njišu. Stigla sam do auta, ali se ne zaustavljam. Tutnji mi među ušima. Ovo nije moja priča, ja ovdje nemam šta da tražim. Koraci su mi sve duži. Trčim sve dok ne izbijem na glavni put. Stajem i osvrćem se oko sebe. Na putu nema ničega i nikoga. To je samo jedna dugačka ravna crta koju prekriva tišina i sunce koje odozgo pakleno prži. Usta su mi suha, ljepljiva. Čučnem i dlanovima prekrijem lice. Ni to ne pomaže. I dalje vidim izranjavane ruke i rasparanu haljinu, samo što to lice koje trga trnje sa groba nije mamino već moje. Zar sam stvarno mislila da ću moći tek tako pobjeći?

Sunce je već na zalasku i lakše se diše. Potpuno sam mirna. Nema više traga ni očaju ni strahu. Mokrim dlanovima brišem prašinu koja mi se zalijepila za bedra. Krećem nazad ka groblju. Mama i prabaka sigurno već brinu i pitaju se gdje sam se toliko dugo mogla zadržati.

Moja baba Anica

Dubravka Tintor

Dana devetnaestog listopada godine dvijetisućedesete sahranili smo babu. Sahranili smo je u selu u državi u kojoj se rodila i proživjela većinu života. Tata i babina ostala djeca odlučili su ispoštovati njezinu posljednju volju i rekli da se neće više opterećivati time što su u tom selu dvije crkve i što u ovoj našoj već godinama pop nema kome dolaziti. Nije im smetalo što je naše groblje zapušteno i obraslo kojekakvim raslinjem. Bili su sretni da oko njega nema mina. Pozvali su popa da dođe sahraniti babu i sve platili. Toliko su babi bili dužni.

Rođena sam godine tisućudevetstoosamdesetsedme i oduvijek nosim rat u sebi iako svi kažu kako u gradu u kojem sam odrasla nije bilo pravog rata i da ne znam ja što je rat. Babu sam upoznala u Dalmaciji u onim godinama kojih se ne sjećam tako da se iz tog vremena ne sjećam ni nje. Poslije sam je vidjela godine dvijetisućeosme u Novom Sadu kad me je otac poveo sa sobom njoj u posjetu. Baba je imala srčani udar, a ja sam prvi put vidjela njega uz svoju majku i to uplakanog. Ovog puta sam sve zapamtila. Ona je tiho mrmorila o ovcama koje je još onda ostavila same u dvorištu, a on je gutao jecaje. Jednom je rukom micao suze koje su mu klizile niz lice, drugu je položio na njezino mršavo rame. Zavrtjelo mi se u glavi, a onda su i meni niz lice počele kliziti suze. Same od sebe, potpuno neplanski.

Baba je u Novom Sadu živjela s tatinim najmlađim bratom, njegovom ženom i kćerkom. Anja je sad već išla u srednju školu, a imala je i zeca. Svi su stali u osamnaest kvadrata i bili sretni da su do ovdje dogurali.

„Najviše mi je zbog male“, ponavljala je strina.

„Moje suze ionako padaju na tlo“, rekla je.

U Srbiju, u koju nikad prije nisu nogom kročili, stigli su u Oluji kao izbjeglice. Kad su prešli granicu, negdje po putu su razdvojili muškarce od žena i djece. Strica i neke druge muškarce gurali su u kućice za pse da isperu iz njih ono malo razuma kojeg im je ostalo pa im gurnuli puške u ruke i poslali ih natrag na front.

„U jednom trenutku je ugledao pored sebe bocu rakije, zgrabio, nagnuo na usta pa halapljivo potegnuo. Da ne bijaše tamo te flaše ne znam ako bi izdržao sve to“, samo jednom je ispričala strina u stričevo ime isprekidanim glasom.

„Kad smo se konačno našli bio je blijed k’o krpa. Tresla mu se donja vilica“, dodala je rukom se hvatajući za donju čeljust.

Baba, strina i sestrična su se neko vrijeme sakupljale i smucale po sabirnim centrima. Snalazio se kako je tko znao, najčešće uz pomoć rodbine, prijatelja ili u milosti dobrostivih domaćina koji su podijelili svoje, radeći i dnevne i noćne smjene na kojekakvim poslovima. Bili su sretni da su živi i da su skupa. Godinama poslije su, uz pomoć svih koji su mogli i od novčane odštete koju su dobili nakon rata, prikupili novac za ovih trošnih osamnaest kvadrata. Baba, stric, strina, sestrična, a onda i zec. Odlučili su ostati u Srbiji. Poslije svega, nisu imali snage za povratak.

„Dobro je da se Anja ničeg ne sjeća. Neka odrasta ovdje, ‘ko zna šta bi je tamo dočekalo“, rekao je stric. Babi su i dalje nedostajale ovce i njezino ognjište.

*

Godina dvijetisućeosma bila je i godina mog upisa na fakultet. Nakon epizode s babom i tatom koji plače, odlučila sam se za studij u Novom Sadu. Ova je odluka bila jača od mene. Nešto kao prve suze koje sam prolila nad babom i njim. Također, ponadala sam se da ću možda tako konačno saznati što to zapravo znači biti Srbin. U mojoj obitelji se o tome šutjelo, samo se slušalo u nijemoj nevjerici što spikeri pričaju na televiziji i radiju. Kad bismo i pokušali nešto reći, svima bi zapelo u grlu. Nismo pričali ni među sobom, previše nas je boljelo. Povjerovala sam da će mi se grlo u Novom Sadu otvoriti, samo ovdje su me doživjeli kao Hrvaticu. Jedan od profesora me čak prozivao Ustašicom. Bio je Slovenac i rekao je da se šalio. Mislio je da ću se tako lakše opustiti, a meni se iznad glave nadvio tamni oblak koji sve godine provedene u Novom Sadu nije propuštao zrake Sunca da me ogriju. Prostudirala sam tako čitav studij skiseljenog, tužnog i zbunjenog lica. Uz silan trud da se uklopim u novu sredinu, izgledala sam tragikomično.

*

Kad je Anja upisala fakultet smjestili su babu u dom. Nije više mogla provoditi vrijeme sama. Padala bi dok bi napravila ta tri koraka do zahoda. Više nitko nije imao vremena za nju. Jednom tjedno odlazila sam u posjetu joj. Imala je cimericu, babu Jelu. I Jela je stigla u Srbiju kad i ona i iz istog razloga. I Jela je bila Dalmatinka. Obje su uglavnom ležale svaka u svom krevetu, osim kad bi jele ili išle u zahod. Jela je bila predebela, a Anica premršava da bi samo tako ustajale. Nisu imale ni volje. Jela je pričala glasnije, najviše o tome kako joj nedostaje obitelj, a nitko više nema vremena za nju. Mnogi su sad već i u inozemstvu. Moja baba je govorila tiho, gotovo šapatom. Da bih je razumjela, morala sam se naginjati nad nju i prisloniti uho tik uz njezina usta. Čak bih se i tako naprezala da čujem što mi to priča. Često bih od njezinog mrmljanja razabrala samo poneku riječ: ovce, stado, dvorište, ognjište, gumno, loza, traktor, kolona, grob. Često bih se ulovila i kako zahvaljujem Bogu da od njezina mrmorenja ne mogu jasno čuti baš sve.

„Šime s kojim je did inače igrao boće uz bukaru vina, jednog nas dana samo više nije pozdravio“, rekla je.

„I poslije se pravio da nas ne pozna, okretao glavu od nas, a stalno smo ga viđali pred kućom.“

Spominjala je i strica Milana kojeg su zaklali ispred crkve i kako je nečiji sin gurnuo babu Šimicu u gusternu da se utopi. Prema babinoj predaji, još su dvojicu muškaraca našli mrtve u njihovim gusternama. Pričalo se kako su sami skočili, ona u to nije povjerovala, a za Šimicu se znalo tko ju je i zašto gurnuo. Vrhunac je bio kad su Iliju policajca poslali kući s posla čitavog obučenog u eksploziv. Zadnje što mi je baba ispričala na ovu temu je kako se susjeda Janja sjetila da je sakrila pijetla u maštelu za grožđe u podrumu kad su već krenuli za Srbiju. Kolona je stigla tek do Kistanja, Janja je htjela skočiti s traktora da mu se vrati i izvadi ga da ne crkne, a skoro svi oko nje su joj se od muke nasmijali u lice. Moja baba se nije smijala jer je i sama mislila na svoje ovce i tuke.

Svaki put kad bi rekla sve što je imala za reći, sporo se podizala u sjedeći položaj pa se naginjala prema noćnom ormariću u kojem je čuvala mali drveni češalj. Pružala bi ga prema meni mršavom drhtavom rukom i molila da je počešljam, ispletem tanku sijedu kosu u pletenicu pa je sakrijem pod crni rubac. A onda bi u pravilu pitala za Anju. Jednom sam došla u posjetu i donijela drvenu naljepnicu u obliku ovce. Zalijepila sam je na noćni ormarić uz babin krevet da je čuva. Nisam znala kako bih je mogla oraspoložiti. Već sljedeći put drvena ovca više nije bila tu.

*

Godinu dana je moja baba provela u domu kad je umrla baba Jela. A onda je za nešto manje od mjesec dana umrla i ona. Kad sam otkazivala obavezna predavanja na fakultetu zbog sahrane, dvije su mi se kolegice zagledale u lice. Nikad im nije bilo sasvim jasno zašto sam toliko pogubljena, a tog sam dana bila još pogubljenija.

„Toliko je vremena prošlo od tog rata, šta bi mi ovde trebali da kažemo posle NATO-vog bombardovanja?“ često bi objašnjavala prva.

„Jednostavno prevaziđi“, dobronamjerno bi savjetovala druga.

„Umrla je moja baba. Sahrana je u Dalmaciji pa javljam da me neće biti“, progovorila sam nespretno s boli u grlu kad su obje prasnule u čudan smijeh.

„Vi ovdje barem znate gdje pripadate“, pomislila sam spustivši pogled od bolnog srama u pod, ne progovorivši ni riječi.

Krenula sam autobusom u rodni mi grad. Noćna vožnja uz jedno presjedanje. Kad smo stali na granici skoro sam se ispovraćala. Mučne su mi te granice, podjele, posezanja za putovnicom u grobnoj tišini, odmjeravanja carinika i čekanje odobrenja. Na stanici su me dočekali mama, tata i brat, a onda smo zajedno krenuli u selo. Očistili smo zapuštenu kuhinju i dvorište stare kuće, posložili hranu i piće, a kapiju dvorišta ostavili širom otvorenu. Prvo su stigla mrtvačka kola iz Novog Sada. U njima su uz vozača i babu bili stric, strina i Anja. S njima je zadnji put iz ovog istog dvorišta na dalek put otišla, s njima se zadnji put i vratila. Unijeli smo šutke kovčeg s babinim tijelom u staru kuhinju u kojoj je nekad hranila obitelj i zapalili svijeću, a onda je u dvorište ušla grupica baba koje za rata nisu napustile svoja ognjišta i koje su nedjeljom išle u onu drugu crkvu, koja nikad nije obrasla u raslinje. Nekad su skupa s mojom babom ribale robu u istoj seoskoj jarugi, posjećivale jedne druge s familijama na Božiće, imendane i krsne slave, zajedno čuvale i ovce i djecu. Jecale su i ridale nad babinim mrtvim tijelom zazivajući njezino ime glasnije od svih babinih rođenih sinova, kćeri, unučadi, snaha i zetova.

Na dnu šoljice

Amina Kaja

Mama je uvek govorila da ne oseća nikakvu potrebu za šetnjama, luksuznim odmorima ili skupim večerama. Njoj je bilo važno samo ono vreme koje provede s porodicom – a gde i kako, to je sasvim nebitno. Barem za nju. Tako je i nastala naša tradicija – svaki dan, kada smo svi kod kuće, svako od nas poviče: „Ko želi kafu, ko čaj?“ i postara se da čitavom Prištinom, a kamoli po sobama stana, odjekne to pitanje. To je naš mali signal – hajde da se okupimo u kuhinji radi razgovora i nečeg slatkog za staviti među zube. A kada se neko ne pojavi, odemo da ga izvučemo iz „jazbine““, kako kaže tata, pitanjem; „Da nećeš možda pismenu molbu?!“ Uglavnom ide najmlađi – nerado, zna se. To je naš najdraži deo dana – komadić sreće između redovnih obaveza.

Ona najviše voli naš balkon – pre nekog vremena kupila je sto, stolice i jastuk, kako bismo tokom sunčanih dana mogli da upijamo vitamin D. Tako je rekla. To je njeno glavno mesto za našu svakodnevnu kafu.

I sada, mama sedi na zelenom jastuku koji umekšava tvrdo sedalo stolice. Ispred nje je turska kafa (sa divnom gustom penom, zna se!). Dve druge kafe stoje kraj nje, neskafa 3 u 1, jer smo ja i tata uvek voleli slađe napitke. U poslednje vreme, manje pričamo, a više gledamo nebo iznad nas. Mama fiksira pogled na neku udaljenu tačku – očiju kao u porcelanske lutke; staklastih, s neobičnim sjajem. Slagala bih kada bih rekla da sam zahvalna što ne gleda u mene, ali svaki put kada to čini, kao da gleda kroz mene. Ja nešto pričam, ona klima glavom, ali robotskim pokretima. Neprirodnim. Kao da me čuje, ali do nje ne dopire smisao mojih reči. Osećam se kao duh. I kada se zahvaljujem, i kada se molim. Ili se možda nadam. Ne znam. Još uvek ne znam tačnu granicu između tog dvoga – za mene je to postalo isto. Nadam se da će možda oni gigantski oblaci iscediti tugu iz nje, da će se nadimati, nadimati, nadiiimaati sve dok ne ispuste iz svog rezervoara tešku kišu gorčine. Ta kiša bi ispunila reku, a reka bi se ulila u more, i ono dalje u okean. Gde god da završi, odneće daleko od nas, od našeg balkona, svu bol.

Kada su se šoljice ispraznile, a oblaci koji su se namerili ovuda nastavili dalje svojim putem, mama je ustala i brzim potezima ruku poput munje sakupila sve stvari sa stola i s mekanim zveckanjem ih postavila na braon poslužavnik. Jednim dubokim uzdahom pokušala je da olakša dušu, zatim se vrati i uđe u kuhinju.

Ne moram da gledam kuda ide ili šta radi dalje. To je već rutina, i ako nešto znam o rutinama, onda je to da one ne vole da se menjaju. Znam da se polaganim koracima kreće ka sudoperi, i da će rukama koje lagano podrhtavaju, s knedlom u grlu, istresti kafu iz jedne šolje. Zastaće da pogleda kako voda teče iz slavine i pravi vrtlog na sivoj površini, a zatim će uzeti sunđer, napraviti penu i početi svakodnevno pranje tog od upotrebe već izbledelog porcelana. Rekla mi je, u jednom od retkih momenata bliskosti, kako u tim trenucima obično misli na svoje molitve. Kako se molila da ne pođe, da ima ko će da se bori, bre! Neka ratuju oni koji su ovo krvoproliće i započeli! Ali postepeno, to se pretvorilo u molitve da bude oprezan, jer ga kod kuće čekaju četvoro dece i žena. To se pak pretvorilo u kasne večernje molitve samo da se vrati. A te poslednje u molitve da sve prođe. Da bude mir.

Bio je to cikličan proces. Kafa, ja kao duh, mama kao ljuštura čoveka, i beli mehuri sapunice koji spiraju sve osim nemira koji je ukaljao maminu kožu. Molitve u vrtlogu kafe. Kao što rekoh, rutina. Samo se oblaci na nebu menjaju.

Već neko vreme tata nije pio kafu sa nama. Nismo prestajali da govorimo mami da je jedna kafa višak. Ne čuje. I dalje nastavlja da pravi jednu kafu više. Mislim da se tako navikla. Posle toliko decenija svakodnevnog ispijanja kafa, mišići sami rade. Ono što srce zna – jedna turska kafa, jedna neskafa. Jutro na suncu. Jutro sa njim. Nakon toliko decenija braka, ne nestaju lako znaci nečijeg prisustva, a nakon decenija ljubavi, ni smrt ne može da izbriše prisustvo prošlosti.

Mama misli da ja ne vidim – kako priča sa tatinom duksericom. Ponekad proturim glavu u njihovu – njenu sobu, i gledam kako leži, sa staklastim očima uperenim u jednu tačku na zidu, odlutala u misli, dok gladi iznošeni pamuk. Misli da je ne čujem noću, kako hoda po hodniku; nedovoljno budna da bi se molila, ali i nedovoljno umorna da bi zaboravila. Misli da ne vidim kako maskarom prekriva crvenilo očiju, kako se na silu osmehuje kada je brat pita gde je tata, i kako briše suze kada pravi sendvič za posao, jer zna da je to uvek bila tatina veština. Trudim se da joj olakšam. Pratim je do posla – inače bi ceo put prolazila razmišljajući kako je te korake pravila s nekim drugim. Ponekad uđem sa njom pod jorgan i držim je za ruku – odavno nas je naučila da nežan dodir može da zaleči rane. Nju neće zalečiti, ali svejedno, nadam se da će joj olakšati pometnju u mislima i nemir u grudima.

Život je okrutan – nemilosrdnija je samo smrt. Čini da misliš kako imaš vremena, kako će danas trajati zauvek, a i ako mu jednom dođe kraj, kako uvek imaš i sutrašnji dan. A u ratu, postoje samo dve strane istog novčića – dok si ti onaj koji ga je bacio visoko u oblake, čekajući da vidi rezultat.

Ne mogu da kažem da je tata ostavio prazninu u našim životima – jer praznina podrazumeva da je ostalo mesta na koje bi moglo da se stavi nešto drugo. On je ostavio nedostatak koji se nema čime popuniti. Taj nedostatak osećaš u svakom svom dahu, u svakoj priči koju nisi stigao da ispričaš, u svakoj radosnoj vesti koju nisi mogao da podeliš, i u svakom ispitu koji položiš, ali nemaš kako da ga proslaviš – jer svaki taj novčić podseća te na život i smrt.

Mama je uvek govorila da, kada bi tata umro, ne bi znala šta će da radi. Mi bismo uvek menjali temu jednim „daleko bilo!“ jer nismo želeli ni da razmišljamo o tome. Ona bi nam odgovarala da čovek uvek mora da razmišlja unapred, i kroz šalu i osmeh dodavala kako ni tata ne bi znao šta će da radi bez nje.

Ali, drugi izlaz ne postoji. Mama je morala da se nauči kako da nastavi da živi bez njega. Smrt se prikrada za oružjem, za ratnim pucnjima. Šapuće na uho komandantu, stoji nad krevetom vojnika. Širi ruke na bojnom polju – kao jedino sklonište od posrnuća čovečanstva. Smrt pažljivo osmatra. Čeka. Ali ne zadugo, jer bitka ne štedi žrtve, bili oni nečiji očevi ili ne. Ona je strpljiva, jer je polje na kome pucaju topovi žedno krvi, a ljudi su njeno roblje – ovozemaljsko roblje. Roblje koje proliva krv u ime ideologija s nimalo smisla kada nisu mrtvo slovo na papiru. Ne, nije život okrutan. Čovek je okrutan. Rat seje, smrt žanje.

I dok gledam paperjaste oblake kako se vuku po nebu, i dok osećam toplinu mamine ruke na mojoj, ne mogu a da se ponovo ne ponadam. Kako da se ne nadam da će oblaci konačno sakupiti tugu sa našeg balkona, i da će mama prestati da pere šolje. Praću ih ja od danas. A nekad ću uposliti i maloga. Naučićemo zajedno kako da idemo napred, i držeći mamu za ruke, pokazaćemo joj kako da nastavi da ide dalje.

A možda, samo ovaj put joj možda moj dodir i zaleči rane.

Prevod: Đorđe Božović

Razmera boga... separat

Vasilije Perović

Od ranog detinjstva skoro svaki letnji raspust provodio sam kod moje babe, udovice Cvijete, u selu G. ispod Ostroga. Poslednjih godina dolazio sam sve ređe i na preskok. Roditelji me više nisu slalii na „letnje ferije radi friške arije“, nego bih došao onda kada bi me želja povukla. Ili kada bi letnji morski planovi došli u raskorak sa raspoloživim mogućnostima, pa bih se tešio da su mesec-dva boravka kod Cvijete i poznate seoske raje iz detinjstva prihvatljiva alternativa užarenom i praznom letnjem Beogradu.

Izbor letnjih aktivnosti u selu bio je ograničen na kupanje u Zeti, branje voća, čitanje ili „puvanje kravama u prkno“ kako je Cvijeta kolokvijalno nazivala čuvanje stoke od podneva do prvog zvona ostroškog manastira. Uveče se moglo prosto lenčariti u toplom baršunastom mraku za velikim starim stolom pod murvom. Tu sam provodio noći slušajući muziku sa malog tranzistora i prateći pogledom padalice koje su špartale nebo povrh sela.

Kao svaki do sebe držeći ljubitelj pop-roka zalazeće hipi generacije redovno sam slušao Radio Luksemburg, nestrpljivo čekajući jedanaest uveče i početak Toni Prins šoua.

Te 1971. Cvijeta je već oslabila približavajući se svojim sedamdesetim, pa je stric Marko sa porodicom pre par godina preuzeo većinu kućnih poslova. Ona bi tako slobodna uveče često znala sesti kraj mene, te bismo potom zajedno slušali muziku, krateći noć.

Nekoliko dana kasnije osmelila se i pitala me da li bih mogao u osam da „navijem“ tranzistor na Radio Titograd pošto je čula da tamo onda „puštaju pjesme“. Tako smo uspostavili našu prećutnu i prijatnu rutinu da u osam slušamo „pjesme“ a posle toga rok i pop na Luksemburgu.

Umesto uobičajene ravnodušnosti prema muzici na 208, vremenom je počela prvo stidljivo, a potom sve pažljivije slušatibluz rok. Snažan i očigledno potresni dojam na nju je ostavljala muzika sa posthumnog albuma Pearl od Dženis Džoplin, koji se toga leta penjao na svim listama. Svake večeri strpljivo je čekala dolazak na red pesme Cry, cry baby. Sedela je bez pokreta upijajući vapaje napuklog Dženisinog glasa, tvrdog pogleda uprtog u tranzistor kao da je tako htela osloboditi i iščupati tu pesmu iz radija. Par večeri kasnije pitala me ko to peva i kakva je to pesma. Za pesmu sam rekao da govori o nesrećnoj ljubavi žene koju je napustio njen čovek, koji potom nije našao sreću tamo gde je potražio. I njenom očajničkom pozivu da joj se vrati da zajedno isplaču njegovu tugu. A da je pevačica bila Dženis Džoplin. Žena koja je živela prebrzo i umrla mlada. Zato što više nije imala zbog čega živeti.

Nervozno grizući usnu Cvijeta je tiho i uvereno konstatovala: „Nju je bolio život. Nije ga ispravila tako što je umrla. Znam ja to, godine su me naćerale. I mene je boljelo... ranije.“

Iz priča drugih čuo sam o tom „ranije“. Ali o tragičnoj smrti deda Stojana nikada nisam čuo priču od same Cvijete. Iako svestan težine teme koju otvaram, morao sam je o tome upitati: „Nikada mi nisi ispričala kako je umro deda.“

„Zar ti otac nije rekao?“

„Rekao mi je samo da je dobio zapaljenje pluća i umro 1944... Bio je rat pa se umiralo svakoga dana. I da mu nije bilo pomoći. Eto toliko znam. A znam takođe da se zapaljenje pluća može lečiti. Zar mu nije mogao neki doktor pomoći, bilo je doktora ovde i pre rata?“

Zamislila se, prebirajući po uspomenama. Tiho je počela, rečima koje su preticale jedna drugu:

„Moj Stojan, tvoj đed, umro je ođe u staru kuću oko Božića 1944. Bio je u grad, na pjacu, da proda malo duvana, sira i rakije i donese soli, gasa i brašna. Bilo je hladno, puva je gadni šjever i nanio mraza i snijega. Kada se vraćao doma, na Sušicu kod Adžijina mosta, sreli su ga trojica pjanih Bajovih četnika iz sela M, tu kod grada. Izbili su ga i bačilli u rijeku.

Rekli zato što mu je sin, tvoj otac Miljan, banda komunistička. I još mu kazali e je srećan što ga nijesu na mjesto strijeljali. Čiste teren od bande, vele... ali ga za Božić, eto časte životom! Došlo je bilo vrijeme da je neko fukari dao da se igra boga. Da te strijelja ili da te časti životom!

Moj Miljan je 1942, kada je otišao u partizane, imao manje od dvadeset.. Bolje tamo nego sa ovijem neljudima što su ih matere umjesto mlijekom grkim jadom nadojile!“

Zastala je na trenutak da se sabere i smiri. Sa radija joj je pomagala Dženis Džoplin.

„Te noći je tri sata po mrazu iša’ doma u mokro odijelo. Pod jutro je dobio groznicu i visoku fibru. Liječila sam ga sa baba Stanom kako sam umjela. Nijesmo imali nikakvih lijekova, ništa imali nijesmo, večere smo krpili preskačući ručak... rat je bio. Što sam mogla činjet, od starih nam ostade samo ovi krš i četiri koze, pa smo eto takva našljedna sirotinja i ostali!

Našla nam se komšinica Joka i donijela neke svoje trave za čaj. Nije pomagalo.

Poslije osam dana nije mogao disati, nit se dić’ iz kreveta. A ni fibra nije popuštila. Baba Stana mu je privijala listove raštana. Od toga su mu se samo žive rane otvorile. Namučio se mrčenik i brzo umro... a možda je tako bilo bolje. Manje se mučio. I mi sa njim...

Rekli su mi poslije rata e je umro od jakog zapaljenja pluća. A ja mislim, od ovijeh neljudi.

Ni danas ne razumijem zašto dobri Bog dozvoli da gledaš čovjeka kako se muči, a ne da ti da ga nekako od tih muka izbaviš?“, uzdahnula je duboko i rukavom bluze obrisala vlažne oči.

„Jesi li mogla pozvati doktora iz grada? Da ne umire kao pas pod plotom?“

Sevnula je strašnim pogledom, stisnutih zuba poćutala sekundu ili dve, pa u mene ispalila rafal reči:

„Išla sam ja u grad odmah šjutra. Talijanski doktor je pobjega’ sa vojskom, Nijemci me nijesu htjeli propuštit preko rampe, mi smo za njih bili ništa, crvi. Iskala sam našeg bolničara, starog Slovenca koji je služio tu u grad još od Kraljevine. Rekoše mi e su ga partizani, ili četnici, strijeljali ka’ narodnoga neprijatelja. Ee, ja mislim da ga nijesu strijeljali ka’ neprijatelja no zato što čovjek nije htio biti avetinja ka’ oni. Ispane da su se svi oni, sem Talijana i Njemaca, borili za narod. Tako što su ga strijeljali i u škrape bačali!

A što je narod? Kada svi misle isto, ćute i slušaju? Je li ti to taj narod? Svi ljudi ne mogu isto misliti! Ili su to ovi što na gumno povazdan guslaju o hrabrijem junacima, pobjedama i bitkama?

O carevima i kraljevima, Obilićima i Brankovićima, obavezno...

A napune gaće pred svakim džandarom, pisarom ili popom! Guslaju samo ono što im serdari i popovi narede. Zato što su avetinje koje im vjeruju, a oni sa malo mozga a bez srca, od straha.

Iz toga straha bi te i ubiti mogli! Ne razumijem čega se boje kada ništa nemaju, niti što mogu izgubiti. I kako ih samo nije od ljudi stidno... Ljucka sitnež...“

Zastala je, crvena u licu, teško dišući. Prisustvovao sam erupciji nabreklih sećanja koje je Cvjeta čupala i otkidala iz sebe. Udahnula je duboko i nastavila:

„Sa đecom sam spremila Stojana za sahranu na našem groblju. Pomogoše nam Joka i ostali susjedi. Strah me je bilo kako ću sad sama.. Svašta sam ja mislila tih dana. I kako bih sve to mogla lako i brzo svršiti. A ovo se troje svilo oko mene ka’ jagnjad božja, sve tješeći me i govoreći e će sve bit dobro. Osjetili da sam im samo ja ostala da ih odrastam i tješim. Tako je to moralo biti. Pa je eto, tako i bilo...

Otišla sam u Ostrog da našega popa molim da opoje Stojana. On mi je, sve krijući oči, kazao da crkva neće opojati oca komunističkog bandita. Nijesam mogla vjerovat e su mi ga ubili po drugi put! Pa sam tada popu rekla ovo što ću sada tebe reć... I nikada više poslije toga nijesam ušla u crkvu.“

Cvijeta je lagano zaokružila kažiprstom po ogromnom zvezdanom nebu nad nama i rekla:

„Mala je tvoja crkva, pope, za ovolikog Boga!“

Pogledao sam osvetljeni zvonik Ostroga u litici nad nama, pa iznad u zvezdano nebo naslonjeno na okolne planine. Ponovo sam pogledao, i stvarno... Manastir je bio mnogo, mnogo manji od Boga.

Više ništa nije rekla te večeri, bespomoćna pred navalom suza neisplakanih još od 1944.

Ili možda neke druge, samo njoj poznate godine...

Beograd, proleće 2021.

Zaključci sa sastanka mjesne zajednice na kojem nije bilo suzdržanih

Ernad Osmić

Oronule stolice doma mjesne zajednice nisu oronule od rasprava. Predsjednik mjesne zajednice, preplanuli muškarac u svojim šezdesetim, brisao je okrajkom svoje karirane košulje sebi znoj s čela.

„Od ovih feferona“, primijetio je, pokazujući prstom na tanjir pred sobom. „Ne smijem zbog želuca...“

Njegov glas je bio težak, kao da će te povući sa sobom u neku tamnu dubinu ako ga dovoljno dugo slušaš.

Na stolicama oko njegovoga stola, neki nasumični muškarci (da ih opišem, bilo bi uvreda mašti). Oko glava im dim od duhana. Neka troma muzika s komunalnog razglasa.

„Pekićev mali odusto od veslanja“, progovori neko.

Predsjednik se namršti.

„Ja?“, reče on i u usta strpa čitavu feferonu. – Zašto?“

„Nisu ga poslali na takmičenje. Naljutio se Pekić. Reko mu da ne ide više.“

„Ko je tamo? U tom klubu?“

„Radiša, onaj brat od Radisavljević Bojana.“

„Inspektora?“

„Ja, valjda…“

„A, koga su poslali na takmičenje?“

„E, to ne znam.“

Predsjednik iz džepa izvadi mobitel i malim prstom (jer je taj bio najmanje mastan) poče da traži nešto. Zatim nasloni telefon na uho, pogleda u svog sugovornika i namignu mu.

„Rado“, odjeknu mu napokon glas „kako si mi?… znaš ko je?… dobro je, evo. Ne do Bog bolje… slušaj, brzo ću… na nekom sam sastanku ovdje i pričamo o nekom takmičenju što ti vodiš omladince… šta je s Pekićevog?… dobro… jasno… samo dvoje, znači… jasno… razumijem… šta ćeš… ma znam… tako je kako je… razumijem te… to je tako… ne sikiraj se, zato te i zovem da provjerim… otac mu reko da ne dolazi više… šta da se radi… čuo sam da je dobar, šta ćeš kad je otac kreten… ma nije… fura on svoju priču… talasa on puno… ne sikiraj se… ja… ništa se ne brini… to je onda sve riješeno već… jasno… živ mi bio… hoću… hajde…“, završi Predsjednik, prekinu vezu i baci mobitel na sto. „Jebem ti mater četničku!“

„Šta kaže?“, upita neko.

„Mjesta su već popunjena. Nije ga mogo ubacit.“

„Jesu l’ svoje utrpali?“, upita drugi.

„Ubacio Goranovog malog, onaj što radi u sudu“, kimnuo je glavom. „Mislim… dobar je momak. Čuo sam da je vrijedan, ali… dokle više?“

„Sve zauzeli“, dobaci neki glas.

„Sve!“, potvrdi Predsjednik i uze čašicu sa stola. „Šta ćeš…“

„Gamad.“

„Baš.“

„Žao mi Pekića.“

„Ko mu je kriv.“

„Ma ne oca, nego sina.“

„Jah.“

„Ko je drugi?“

Nastade muk.

„Šta drugi?“

„Reče taj tvoj da su bila dva mjesta…“, muškarac je rukom pokazivao na Predsjednikov mobitel.

„Kao prvo, nije on nikakav moj. Da ti je to jasno!“

„Dobro, eto, štagod da je“, odmahnu muškarac rukom. „Spomenuo ti je drugo mjesto na tom takmičenju. Koga su još ubacili?“

„Reko sam. Goranovog malog.“

„To znam. Koga još?“

„Bešićevog Emira.“

Ponovo muk. Ovaj put teži. Svima je bilo jasno da na spomen Bešića priča završava. Predsjednik njihovog predsjednika ipak je preveliki zalogaj.

Meho, koji je sve to vrijeme sjedio negdje u ćošku pored improviziranog šanka i pušio svoj motani duhan, uhvatio se palcem za srce. Tačnije, dio grudnog koša u kojem bi uvijek osjećao riječi koje se ustručava dijeliti s drugima. Nije bio siguran da li je baš na srcu. Ili malo iznad. Ili malo ispod.

„Bešić ubacio svog, a Pekića ko jebe?“, reče Meho napokon.

Ostali skrenuše pogled na njega kao da im je to naredio neki glas čiji zvuk ne putuje zrakom, već nekim nevidljivim koncem kojim su svi međusobno povezani.

„Šta ti to treba da znači, Mehaga?“, zaurla Predsjednik.

„Oni svoje ubacili preko reda, a to što smo mi naše, to ne gledamo“, nastavi Meho.

„Nije niko nikog ubacio preko reda“, ispravi ga Predsjednik. „Bešićev Emir je, koliko ja znam, bolji od malog Pekića.“

„Kako znaš?“, upita ga Meho.

„Znam zato što znam“, zaključi Predsjednik.

„Ja znam“, nadoveza se Meho neočekivano „da mi je Pekić reko kako Bešićev mali jednom dođe, jednom ne dođe na trening, a i kad dođe, dođe mahmuran.“

„E, Mehaga moj“, nasmija se Predsjednik gorko „ti lijepo to što znaš reci Predsjedniku kad ga vidiš. A, i ja ću mu prenijeti, ništa se ne sikiraj.“

„Slobodno“, reče Meho. „Sve prenesi. Reci mu i to kako si prešutio za naše, a nisi za njihove.“

„Ti, Mehaga, izgleda imaš nekih neriješenih problema sa samim sobom?“

„Ja nemam. Imaš li ih ti?“, pokušao se Mehaga samouvjereno nasmijati, ali ga izdade glas a tijelo mu zadrhta kao da u njega uđe nečija hladnoća. Predsjednik ovo primijeti.

„Mislim, Mehaga, da si nam sve reko što imaš da kažeš. Ili ima još?“

Mehin glas postade tanak.

„Ima“, kaza on u bestežinskom stanju u kojem se našao. „Toliko voliš te naše i mrziš njihove, a kad god imaš priliku da guraš naše najbolje, ti guraš naše prosječne.“

Predsjednik se sada ispravi na stolici i koncentrirano pokuša da što prije sažvače ono što je imao u ustima.

„Slušaj, Mehaga, kao što sam ti već rekao: ako imaš neki problem s tim kako i šta se sprovodi i kakve se odluke donose u partiji…“

„Stranci“, ispravi ga jedan od muškaraca do njega.

„Stranci“, ispravi se Predsjednik i zahvalno kimnu glavom ovom što ga je ispravio „ti lijepo na razgovor kod Bešića i njemu sve ispričaj.“

Nepovjerenje i muk se kao teški pernati jorgan slegnu na čitavu prostoriju.

„Svi ste vi kukavice“, obrati se sad Meho ostalim muškarcima u prostoriji.

„Hajde, ne seri više, Meho“, doviknu jedan, na šta i drugi počeše gunđati slično.

„Ubiste se od priče o njima i nama, a čim imate priliku, pucate tim našim u koljena. Ne znate dalje razmišljati od svoje kapije. Da ste bogdom pravi, iskreni nacionalisti, onda biste makar imali želju da ti bajni naši uspijevaju i gurali biste najbolje. Pa da vaša ta jebena uzvišena nacija napreduje.“

Predsjednikovo čelo se zacrveni što od feferone, što od bijesa.

„Слушај ме сад добро, Мехага!“, zaprijeti Predsjednik prstom i uspravi se na noge. „Ти и Пекић, који мислите да сте покупили сву памет овога свијета, лијепо под руку и гон’те се у пизду материну!“

Prostorija je odjeknula ovim zadnjim riječima i njihov se zvuk dugo zadržao u zraku.

Svi su u tom trenutku bili spremni da za svojim predsjednikom krenu u verbalni napad na Mehu, međutim ono što ostade nakon psovke bio je nemili muk.

Meho je bio zbunjen. Štaviše, očekivao je psovku. Očekivao je sve što je čuo, ali nije mogao ni naslutiti šta će izaći iz usta Predsjednika.

Muškarci oko njega počeše šaptati i mumljati. Jedan ga zabrinuto uhvati za rame:

„Predsjedniče, jesi dobro?“

„Јашта сам него добро. Јеси ти добро?!“, odmahnu Predsjednik. „Шта ме гледате сви тако. Који вам је?!“

Jedan muškarac pruži Predsjedniku čašu vode.

„Sjedi malo, polahko...“

„Нећу да сједнем!“, odbi Predsjednik da uzme čašu i tek tad ugleda poglede pune brige pomiješane s ozlojeđenosti kako se obrušavaju po njemu. „Шта ме сви гледате. Нисам у праву, је ли?! Мене гледате, а овога хајвана сад браните? Је ли тако?“

Muškarci su skrenuli poglede jedni s drugih. Meho je sabrao misli.

„Smiri se, Predsjedniče“, reče Meho i lagano, kao da prilazi nekoj ranjenoj zvijeri, krene duž sobe do stola. Predsjednik je i dalje stajao na nogama. Zadihan. Crven i krupan.

„Нећеш ти мени говорити да се смирим“, dreknu Predsjednik i krenu rukom preko stola na Mehu. Ovaj se ne trgnu, već dopusti da ga Predsjednik zgrabi za košulju.

Čim ga se dohvatio, ostali muškarci uhvatiše njega za ramena, povukoše ga nazad na stolicu i oslobodiše Mehu.

Zadihan, Predsjednik je sjedio na svojoj stolici. Njegova od prejedanja nabijena pluća su duboko radila: dizala se i spuštala kao da žele uhvatiti ritam srca.

„Шта се дешава?“, pitao je uplašeno.

„Ne znam“, reče Meho i dlanom poče davati znak svima oko sebe da se smire. „Napij se vode. Polahko.“

Ovaj put Predsjednik posluša i uze gutljaj. Salvetom, koja je i dalje zgužvana u njegovoj ruci, pređe sebi preko lica.

„Jesi bolje?“, upita Meho.

„Šta nas boli kurac jel bolje?“, presječe jedan glas, a ostali se na njega prikačiše nejasnim jaucima odobravanja, kao kerovi koji prate prvog koji počne zavijati na zvuk ezana.

„Пустите ме“, uzviknu Predsjednik kada su ga ponovo ruke zgrabile, ali ovaj put ne da ga pridrže, već da ga podignu iz stolice na kojoj je sjedio. „Пустите ме, мајку ли вам вашу...“

Posljednju riječ prekinu udarac u glavu. Pa još jedan. Predsjednik je pao na pod, a muškarci su se, kao lešinari na svježe uginulo truplo životinje, srozali na njegovo tijelo, udarajući ga nogama i rukama kako je ko stizao.

Meho je ukočeno stajao sa strane. Na trenutak je pomislio stati između rulje i Predsjednika: baciti se na njih i svojim tijelom odbraniti njegovo, ali ga strah napokon savlada i noge mu, kao da im upravlja ne on, nego nešto jače od njega, počeše da koračaju svojevoljno prema ulaznim vratima.

I dok je tako prolazio neprimjetno do izlaza, uspio je samo krajičkom oka vidjeti sklupčano tijelo Predsjednika, koji se glavom zabodenom duboko u svoje krilo pokušao poput novorođenčeta jecanjem održati na životu.

Tek je dvjesto koraka od doma mjesne zajednice, kada je Meho odmakao okrećući se paranoično svako malo u njenom pravcu, zamrla vriska i galama. Zašao je u siroto osvijetljenu seosku ulicu i stopio se s mrakom koji ga nikada nije izdao kad je trebalo pronaći skrovište od onih za koje su ga tjerali da ih zove svojim.

Biografske bilješke/beleške

Aida Šečić Nezirević (Zenica, 1978.) po struci je lektorica. Dobitnica je nagrade Fra Grgo Martić za poetski prvijenac Lutke (2011.), nagrade Fondacije za izdavaštvo FBiH za roman Vraćanja (2020.), III nagrade na konkursu Write Queer (2021.), II nagrade na konkursu Marija Jurić Zagorka (2022.), te nagrade za najbolju monodramu na regionalnom festivalu Inbox (2022.) Učestvovala je na književnom festivalu Na pola puta (2018.). Piše poeziju, prozu, drame i bajke, lektoriše i bori se za rodnu ravnopravnost u jeziku.

Kontakt: aida_secic@yahoo.com

Albina Idrizi (1966.) studirala je albanski jezik i književnost na Univerzitetu u Prištini. Od 2014. godine članica je predsedništva Udruženja pisaca Kosova, a od 2018. do 2022. godine vrši dužnost potpredsednice Udruženja. Objavila je tri zbirke poezije, jednu zbirku priča i tri romana. Njen roman Hijet e kullave (2009.) preveden je na rumunski. Za roman Përsëri mars (2019.) dobila je nagradu Anton Pashku za najbolji prozni rad. Živi u Gnjilanu.

Kontakt: al.bina@live.com, www.albinaidrizi.com, Instagram: albina.idrizi

Amina Kaja je aktivistkinja i studentkinja Opšte medicine Univerziteta u Prištini. Predstavlja Kosovo kao Mlada evropska ambasadorka, a ambasadorka je i u kampanji Saveta Evrope Blokiraj mržnju. Podeli ljubav! Tokom godina je provela 600 sati volonterskog rada s organizacijama kao što su EU, USAID, UN i YIHR. Deluje kroz umetnost – od crtanja, slikanja i grafičkog dizajna, do poezije i performansa. Amina se nada da će umetnost i aktivizam u budućnosti kombinovati s medicinom i hirurgijom.

Instagram: @aminakaja.ak, Facebook: amina.kaja.77

Ana Jugo rođena je 1988. godine u Sarajevu. Ljubav prema knjiženosti razvila je u ranom djetinjstvu, a njene pjesme i eseji su redovno objavljivani u školskom listu. Tokom studija učestvovala je u brojnim studentskim razmjenama, gdje je otkrila strast prema putovanjima i interes za socijalne teme i aktivizam. Živjela je u više država na dva kontinenta što je oblikovalo njene svjetonazore i poslužilo kao inspiracija njenom pisanju. Dobitnica je više nagrada za poeziju i kratke priče.

Ana Kutleša (Rijeka, 1985.) povjesničarka je umjetnosti i kustosica iz Zagreba. Članica je kustoskog kolektiva BLOK, posvećenog produkciji, edukaciji i istraživanju u području društveno angažirane umjetnosti. Autorica je više istraživačkih tekstova, a njene su kritike, eseji i prikazi objavljeni u različitim domaćim medijima. Pohađala je radionice kratke priče u Centru za kreativno pisanje i klubu Booksa, a njena priča Redukcije uvrštena je u zbirku Dekameron 2020: priče iz karantene (ur. Cerovac/Kurilić/Mežnarić, vlastita naklada).

Andrea Hribar Livada rođena je 1976. godine u Zagrebu. Prvi radovi objavljeni su joj u reviji Kana u izdanju Kršćanske sadašnjosti gdje je surađivala i kao urednica rubrike za mlade. Dječje pjesme i priče objavljivane su joj u dječjim časopisima Radost i Zvrk. U uredništvu časopisa Zvrk radila je 1997. i 1998. godine, a 1998. godine izdana joj je slikovnica Dar svetoga Nikole, u izdanju Teovizije. Idejna je začetnica i glavna urednica časopisa za djevojčice Luna koji je izlazio 2009. i 2010. godine, te časopisa za trudnice i roditelje Mamino sunce koji izlazi od 2004. do danas.

Kontakt: andrea@optimamedia.hr

Anica Marcelić rođena je u Ričicama 1955. godine. Školovanje hotelijersko-turističkog smjera završava u Zagrebu, gdje i odrađuje radni vijek. Pisanju kratkih priča vraća se 2018. godine, nakon poduže stanke. Objavljuje u raznim časopisima i na internetskim stranicama. Povremeno se javlja na književne natječaje gdje je često među finalistima, ponegdje i nagrađena. Kratke priče su joj uvrštene u nekoliko skupnih zbirki.

Kontakt: anica.marcelic@gmail.com

Ante Storić živi i radi u Šibeniku, gdje je i rođen 1980. godine. Autor je kratkih priča, kratkih igranih filmova, dokumentaraca, glazbenih videospotova i rap poezije. Ovo mu je drugo sudjelovanje na konkursu Biber.

Kontakt: ante.storic@gmail.com

Dražana Marković Krezić rođena je 1956. godine u Mostaru. Djetinjstvo je provela u Duvnu, sada Tomislavgradu, i smatra ga svojim zavičajem. Završila je studij arhitekture na Arhitektonsko urbanističkom fakultetu u Sarajevu. Kao arhitektica je radila u Mostaru, Duvnu, Hamburgu, Grazu, Samoboru i Zagrebu. Majka je dvije odrasle kćerke. Borkinja je za ženska prava i jednakost svih. Sada živi i radi u Zagrebu i Mostaru. Odrastajući u Duvnu, maloj sredini tada na tromeđi Bosne i Hercegovine i Dalmacije, zavoljela je knjige.

Dubravka Tintor rođena je u Rijeci 1987. godine. Godine 2014. završava studij glume na Akademiji umetnosti Novi Sad i stječe naziv master dramski i audiovizuelni umetnik. Godine 2016. završava program stručnog osposobljavanja u Gradskom kazalištu lutaka Rijeka. Članica je Hrvatskog društva dramskih umjetnika. Godine 2021. izdaje zbirku Vezali smo želje u šarene krpice (naklada Redak, Split) gdje uz poeziju potpisuje ilustracije i dizajn naslovnice. Nove pjesme su joj objavljene u Balkanskom književnom glasniku 2022. godine.

Kontakt: dubitintor@gmail.com

Dušan Radaković rođen je 1968. u Zrenjaninu. Piše priče.

Ena Katarina Haler rođena je 1996. godine u Osijeku, Hrvatska. Objavila je 2019. godine roman Nadohvat, za koji je dobila nagrade Ksaver Šandor Gjalski, za najbolje prozno djelo, i Josip i Ivan Kozarac, za knjigu godine. Trenutno završava diplomski rad na Arhitektonskom fakultetu u Zagrebu, radi kao kulturna novinarka, piše književne kritike i eseje.

Kontakt: enakatarina.haler@gmail.com

Ernad Osmić rođen je 30. septembra 1989. u Brčkom. Od 1992. do 1999. godine živio je u Hamburgu. Nakon povratka u Bosnu i Hercegovinu, u Brčkom završava gimnaziju, a 2012. godine studij Bosanskog jezika i književnosti na Filozofskom fakultetu u Tuzli. Godine 2014. postaje magistar iz iste oblasti. Objavio je dvije knjige poezije: Inat jezika (2016.) i Bosanski robot (2018.). Radi kao nastavnik bosanskog jezika i književnosti u Brčkom.

Goran Janković rođen je 1959. u Zenici. Diplomirao filozofiju i opštu književnost na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Sarajevu. Od rata živi u Ljubljani gdje je, u KUD-u France Prešeren, pokrenuo i dvije decenije vodio izdavačku djelatnost. Prevodi sa slovenačkog. Sporadično se javlja u regionalnoj periodici. Knjige: 1993. roman Riječ-dvije o Petroniju; 1995. O prostim stvarima – forma emigrantica; 1997. haiku Dok oblaci promiču; 2013. roman Događaj na brdu iznad puta; 2001. Antologija kratke priče ex YU (1990-2000.).

Kontakt: rudolf@kud-fp.si

Lana Bunjevac je freelance novinarka iz Zagreba, a prije toga bila je dugogodišnja novinarka Jutarnjeg lista i Globusa, te novinarka i lektorica glazbenog portala Muzika.hr. Diplomirala je sociologiju na Filozofskom fakultetu i novinarstvo na Fakultetu političkih znanosti u Zagrebu, a magistrirala sociologiju i socijalnu antropologiju na Central European University u Budimpešti. Članica je Hrvatskog društva filmskih kritičara. Objavila jedno poglavlje u knjizi Svijet jazza - Od Adorna do Johna Zorna. Piše svakodnevno, čak i kad ne objavljuje.

Lidija Deduš rođena je 1977. godine. Napisala je tri zbirke poezije i jednu dramu, a radi na romanu i zbirci kratkih proza. Za poeziju je dobila tri nagrade, a tekstovi su joj prevođeni na engleski, francuski, makedonski, litavski i grčki jezik i objavljivani u časopisima u Hrvatskoj, regiji i inozemstvu. Za najbolji suvremeni dramski tekst dobila je 2022. godine nagradu Hrvatskog narodnog kazališta u Zagrebu. Članica je Hrvatskog društva pisaca. Živi s dva mačka, radi i piše u Varaždinu.

Kontakt: dollutkica@gmail.com, Facebook: erzsebethorko

Miloš Perišić (1992.) dolazi iz Aranđelovca. Studirao je književnost u Beogradu. Godinama je živeo u Rimu i Amsterdamu, a u Srbiju se vraća 2021. godine, kad počinje da piše za LGBT magazin Optimist. Naredne godine sa pričom Boršč osvaja 3. mesto na konkursu za Nagradu Miodrag Borisavljević, a sa pričom Rutava Mara Nagradu Leposava Mijušković za najbolju priču sa LGBT tematikom. Rutava Mara je iste godine pročitana u emisiji Putevi proze na Radio Beogradu. Boršč, Rutava Mara i Reči odlomci su iz dva neobjavljena romana za koje traži izdavača.

Instagram: soul_rodeo

Naida Mujkić rođena je u Doboju (BiH) 1984. godine. Prvonagrađena na književno-kulturnoj manifestaciji Slovo Gorčina u Stocu: nagrada Mak Dizdar mladom pjesniku za prvu zbirku neobjavljenih pjesama, 2006. Učestvovala je na nekoliko internacionalnih književnih festivala. Njena poezija prevedena je na nekoliko jezika i objavljena u književnim časopisima i antologijama širom svijeta. Doktorirala je iz oblasti književnost. Objavila je sedam knjiga poezije. Članica je Društva pisaca BiH, kao i PEN Centra BiH. Trenutno piše kolumnu za časopis Publishers Weekly u Sharjahu.

Sanja Mučkajeva Vidanovska rođena je 12.5.1967. godine u Bitoli. Osnovno i srednje obrazovanje završila je u Bitoli, diplomirala na Fakultetu šumarstva u Skoplju, a magistrirala na odseku za menadžment u obrazovanju. Objavila je romane Grešnici, Grešnici 2, Samica, Peta priča, Novembarska raskršća i Bogovi imaju Internet, te zbirku poezije Poezija za mesečinu. Roman Novembarska raskršća preveden je i objavljen u Turskoj. Njene priče su prevedene i objavljene u Rusiji. Njena dela su objavljena u zbornicima i antologijama na makedonskom, grčkom, bugarskom, srpskom i italijanskom jeziku.

Kontakt: sanjamuchkaeva@yahoo.com, Facebook: sanja.muchkajevavidanovska

Senad Jusić neformalni je umjetnik. Rodio se, radi i živi u Bugojnu. Elektrotehničar po struci, društveno angažovan po inerciji, baštini ideje slobode, istine i pobune. Prozaist i poeta, okušava se i u muzici. Objavio dvije knjige, dokumentarističku prozu Posljednji napad Prve čete i zbirku satire Smrt općinskog vijećnika i druge jezive priče. Piše kolumne i kritike na portalima, recituje za astalima. Neke od priča i pjesama ušle su u zbirke regiona.

Kontakt: gornjikopcic@gmail.com

Slađana Nina Perković rođena je 1981. godine u Banjaluci. Diplomirala je novinarstvo na Univerzitetu u Banjaluci i političku komunikaciju na Sorboni. Radila je kao novinarka za brojne evropske, kao i medije u bivšoj Jugoslaviji. Autorica je zbirke priča Kuhanje (2017.) i romana U jarku (2020.) koji je ušao u širi izbor za NIN-ovu nagradu, te regionalnu nagradu Meša Selimović, a 2022. godine dobio i posebno priznanje žirija Evropske nagrade za književnost. Slađana živi, radi i piše na relaciji Banja Luka – Pariz.

Srđan Miljević (1985.) diplomirani je filolog opšte književnosti i teorije književnosti i master menadžer u kulturi. Angažovan je na projektima u oblasti ljudskih prava i pomirenja. Njegove priče nagrađivane su na regionalnim konkursima u Zagrebu, Banja Luci, Beogradu, Nišu… Priča Ja, dželat nagrađena je drugom nagradom na Festivalu europske kratke priče 2017. Na projektu Write the Change bio je mentor kreativnog pisanja mladima iz regiona. Prvu zbirku kratkih priča Svima nam je prvi put objavljuje 2019. godine. Živi i radi u Beogradu.

Tena Lončarević rođena je 1978. godine u Vinkovcima. Profesorica je hrvatskoga jezika i književnosti, živi i radi u Županji. Tekstove je objavljivala na raznim internetskim portalima i u časopisima. U nakladi Ogranka Matice hrvatske u Vinkovcima 2020. godine objavljuje zbirku kratkih priča Nijemi monolozi. Voli svoju obitelj, riječi, fotografiju i psa.

Vasilije Perović rođen je 1951. u Rigi (Letonija) u braku majke Ukrajinke i oca Crnogorca. Tokom studija radio je u čuvenom beogradskom studentskom klubu KST i listu Student kao grafički dizajner, karikaturista, scenarista i scenograf. Nakon profesionalne karijere project managera, u Kijevu je 1997. godine osnovao LFG, studio interijerskog i grafičkog dizajna i pritom realizovao 52 uspešna projekta tokom 20 godina... Godine 2021. počeo je pisati i Razmera boga je jedna od priča iz neobjavljenog omnibusa kratkih priča LOO o njegovoj babi Cvijeti. Živi i radi u Beogradu.

Kontakt: perovic.vasilije@gmail.com

Vesna Todorovska rođena je 1970. godine u Kumanovu, gde živi i radi. Uspešna je na privatnom i poslovnom planu. Njena dvadesettrogodišnja karijera ispunjena je mnogim obukama i nagradama koje je dobila sa svojim učenicima. Diplomirala je 1995. godine na grupi za Makedonski jezik na Filološkom fakultetu. Piše prozu i poeziju. Kratka priča u zbirci Biber 05 njen je prvi objavljeni tekst u prozi. Očekuje uskoro objavljivanje zbirke pesama. Njena misao vodilja je: „Popni se na planinu, ne da bi svet video tebe, nego da ti vidiš njega.“